Danmark er en kvinde
Author: Rune Engelbreth Larsen
Date: 0100-12-31T23:00:00+00:00
Description: Danmark er en kvinde – er Rune Engelbreth Larsens odyssé til 30 danske naturperler i ord og billeder. Fra Grenen og Råbjerg Mile til Hammeren og Helligdomsklipperne på Bornholm har forfatteren over et år gennemrejst nogle af landets smukkeste landskaber. En naturfremmed danskers beretning, der knytter personlige oplevelser til kulturhistoriske noter og betragtninger fra en række danske naturområder ...

Danmark er en kvinde - på genopdagelse i den danske natur

Tekst og fotografier © Rune Engelbreth Larsen og Forlaget Dana, 2013

Ebog (udkom som trykt bog i 2009).

Redaktion: Rune Engelbreth Larsen og Flemming Chr. Nielsen

ISBN 978-87-92961-04-4

Forlaget Dana

Søndergade 4, 1.th.

8000 Århus C

Danarige.dk

Til min elskede hustru og vore dyrebare børn, som ofte var i mine tanker og altid i mit hjerte på mine rejser rundt i Danmarks smukke natur.

Danmarks Blomsterkjole

ligger broget bredt,

som en Drøm om Sole

over Græsset spredt.

Thøger Larsen

Forord

»Jeg drømmer om et digt som beskæmmer gulspurven

firbenene og de mangefarvede fluer – et digt

som en Scania Vabis i slæbegear – og hvad får jeg

når stilheden pludselig ruger gaver ud? En skovdues

lokken ned fra skjulet og lærkers højlydte

trilren med tyttebær ud over himlen den skyfri!«

Per Højholt: »Personen på toppen« (Praxis 9: Det gentagnes musik, 1989)

I Danmark er naturen i vid udstrækning henvist til afgrænsede områder i et begrænset antal felter mellem landkortets omsiggribende vejnet og landbrugsarealer. Især i det tyvende århundrede har det danske naturlandskab mistet meget terræn til byer, asfalt og landbrug.

En parallel udvikling har i og for sig fundet sted inden for kunstens verden, hvor ikke så få direkte og indirekte har undsagt og dekonstrueret naturen. Per Højholt, hvis to første digtsamlinger fra 1949 og 1956 var rige på naturbilleder, lagde eksempelvis naturen på hylden i årtier, og da den endelig sneg sig tilbage igen, var det betegnende nok i atypiske glimt.

Pludselig måtte han se et af sine digte invaderet og erobret af en skovdues lokken, og end ikke al den metaforiske tyngde, han kunne mønstre i form af et prustende lastvognstog i slæbegear, magtede at jage den af vejen.

Mit eget forhold til naturen har i mange år ligeledes været præget af en tidstypisk distance, som dog har vedligeholdt sig selv uden større anstrengelser. Ikke desto mindre tog naturen også i mit tilfælde revanche, sneg sig ind på livet i et uagtsomt øjeblik og begyndte at »ruge gaver ud« – for nu at låne Højholts ord.

Og det er den ikke ophørt med siden.

Der var ikke tale om noget lyn fra en klar himmel, men snarere om et besnærende forløb, hvorunder jeg stedse, om end til tider modstræbende blev mere og mere – tør jeg sige – forgabt i Danmark.

Denne bog handler indledningsvis lidt om, hvordan dét gik til, og lidt om, hvad der gik forud – men allermest handler den om, hvad der siden hændte.

Det har også betydet et fornyet forhold til de dele af den kulturhistoriske arv, som jeg tidligere havde forbigået med vekslende omhu.

Jeg kastede ikke hovedkulds mine reservationer bort, men tog alligevel så småt guldalderen med i bagagen, når jeg skulle ud i det fri, og efterhånden vænnede jeg mig til epokens højtravende naturlandskabstilbedelse – og konsulterede den i stigende grad.

Hen ad vejen følte jeg mig dog snarere hjemme i mere nærværende, men af samme grund også mere nærgående danske naturdigte fra slutningen af det nittende og begyndelsen af det tyvende århundrede. Her fandt jeg min foretrukne guide og parlør til et Danmark, jeg havde fortrængt, men som jeg begyndte at drømme om og efterhånden satte mig for at genopdage.

Siden er inspirationskilderne blevet udvidet og kulturarvens rejseledsagere blevet flere – men mere om det, som bogens danmarksrejse skrider frem.

Ud over at være en beretning, der knytter personlige oplevelser i ord og billeder til kulturhistoriske noter og betragtninger fra en række danske landskaber og naturlokaliteter, handler bogen kort fortalt om en naturfremmed danskers genopdagelse af Danmark.

Rune Engelbreth Larsen, maj 2009

Forord til ebogen

Der er ingen nævneværdige tekstmæssige forskelle på ebogen og den trykte bog, men af tekniske grunde afviger billedsiden sine steder lidt i forhold til den trykte bog, ligesom ebogsformatet ikke i samme grad yder fotografierne retfærdighed. Alle billeder (og mange flere) kan dog også findes i højere opløsning i de respektive fotoserier fra danske naturområder på Danarige.dk.

Rune Engelbreth Larsen, november 2013

Indledning: Dana

»Et Barn kan leve i en ubevidst Fortrolighed med Naturen, uden at have den Forestilling: Naturen er skjøn. Det føler da et uforstaaet Velbefindende i en smuk Egn, hvor Luften er behagelig og Fuglene synge; det ligger i Naturens kjærlige Arme som før ved Moderens Bryst. Dette ses deraf, at Man ved at tilbagekalde sig Scener af sit Barndomsliv tænker sig strax tillige smukke Naturdecorationer med en Henrykkelse, som man sjelden føler ved de nærværende Phænomener. Det gaar hermed som med det Venskab, der gør, at vi befinde os vel ved andre Børns Omgang, uden at erkjende, det var Venskab, der bandt os til dem, førend vi ere skilte fra dem og føle Tabet af dem.«

(Poul Martin Møller: »Strøtanker«, ca. 1820)

Den danske naturarv

I årtusinder har der været skove at fare vild i og vilde rovdyr at værge sig imod i Danmark, men allerede i løbet af jernalderen blev landet stadig mere tætbefolket – de store rovdyr blev færre, og skoven begyndte at blive trængt tilbage. Alligevel var Jylland dog i middelalderen endnu et barsk og farligt sted ifølge Adam af Bremen, der omkr. 1075 berettede, at nok »vrimler enhver egn i Germanien skrækkelig af dybe skove, men Jylland er dog endnu mere skrækindjagende end andre egne«. Han advarede ikke bare imod det omkringliggende hav, der hærgedes af sørøvere, men fastslog også, at der kun var få dyrkede områder og knap nok fandtes egnede steder til menneskelig bosættelse.

Gennem historien har mennesket på godt og ondt pløjet og planeret sin vej gennem landskabets kurver – braklagt marker, brolagt jord og blotlagt naturens ressourcer. Alene fra midten af det attende århundrede til slutningen af det tyvende har Danmarks natur sandsynligvis ændret sig mere end i de foregående to tusind år tilsammen.

Så sent som på H.C. Andersens tid var Jylland rigt på enorme områder af hede og ubeskrevet natur, som Christian Molbech og andre pionerer først i begyndelsen af det nittende århundrede havde berejst og indviet den undrende københavner-offentlighed i. Heden er dog heller ikke et oprindeligt naturlandskab, men derimod et resultat af afbrænding af skovene i forbindelse med agerbrugets indførelse for årtusinder siden – udpiningen af jorden var allerede almindelig, længe før Adam af Bremen lod sig chokere af det ugæstfri Jylland.

I vore dage kræver det således menneskelig indgriben at skabe og opretholde heden, bl.a. i form af græsning og fjernelse af selvsåede træer, for overlades den til sig selv, bliver den efterhånden til skov. Da kampen mod hedens udbredelse blev sat i system i 1700- og 1800-tallet og til sidst gav resultat, var det dog ikke skov, man ønskede, men agerjord, og i 1859 måtte eventyrdigteren opfordre naturnysgerrige danskere til i al hast at valfarte til Jylland, inden opdyrkningsforsøgene bar frugt og gjorde bugt med lyngtæppet:

»Lyngen er et pragtfuldt Tæppe,

Blomster myldre milevidt,

Skynd dig, kom! om føje Aar

Heden som en Kornmark staaer.«

H.C. Andersen: »Jylland« (1859)

I det tyvende århundrede har industrialiseringen og den teknologiske udvikling for alvor trimmet og tæmmet landskabet omkring os. Med bulldozerens kraft og elektricitetens hast er skov og krat blevet eksproprieret, parcelleret og asfalteret under byers, jernbaners og motorvejes stadige ekspansion. Hvor blikket tidligere kunne glide frit og ugeneret over horisontens landskabslinjer af både dyrket og uopdyrket jord, har fremskridtets skov af skorstene og elmaster mange steder gennemskåret panoramaets naturlige sammenhængskraft i vilkårlige vertikale snit.

Men selv den rivende udvikling, der har revet så meget op med rode, har dog også besindet sig en smule og har af og til atter tilladt naturen at gå sin egen skæve gang. Ja, til tider har vi paradoksalt nok også måttet bremse naturens gang for netop at bevare naturtyper og landskaber, der ellers ville forsvinde af sig selv – f.eks. i hedens tilfælde.

Der er med andre ord ikke megen natur i Danmark, som ikke er præget eller formet af mennesket, først i én retning, så i en anden. Vi har rørlagt vandløb og udstrakt åers zig-zag til snorlige strenge, men bagefter lagt nogle af dem i slyngninger igen. Vi har udryddet og udtyndet betydelige dele af floraen og faunaen, og vi har atter fredet skove, beskyttet udvalgte habitater og indviet nationalparker. Vi har gjort naturadgangen lettere via nedtrampede stisystemer – og i bar iver har vi sine steder kastet perler for skovsvin.

Vi har sjældent kunnet følge med hastigheden af naturens tilbagegang, men ikke desto mindre er der dog stadig væk udveje og omveje, hvor hjulspor er bandlyste og støvleaftryk sparsomme. Der findes endnu unikke oaser og underfulde strækninger af uforstyrret ro, som hverken asfalt eller marker har begravet, vilde vidder og vildnis mellem jernbanespor og vejnet, der nærmest venter på at blive genopdaget – hvad enten de har kostet store anstrengelser at lade være i fred og genoprette eller ej. Og forhåbentlig vil fremtiden byde på endnu flere.

Naturen har således også pletvist bevaret nogle af de kendetegn, som med og uden menneskelig indgriben har kendetegnet Danmark i flere tusind år, og alle gennemgribende indgreb til trods har landskabet til syvende og sidst også overordnet set de karakteristiske konturer, som den sidste istid efterlod efter sin afslutning ca. 10.000 f.v.t., og som de følgende årtusinders landhævninger og vandstigninger skar til. Trods alt.

Naturen er med andre ord en levende del af nutid og fortid – ja, den er i og for sig den allermest håndgribelige del af den arv, vi har. Det er vi blevet stadig mere bevidste om, især i løbet af det tyvende århundrede, hvor naturstier er blevet anlagt og befærdet, og der er blevet yderligere rift om naturskønne udsigter. Men spørgsmålet er måske alligevel, hvor meget mere nærværende naturen egentlig er blevet af den grund?

Mange har selvfølgelig været på søndagstur til Himmelbjerget eller Møns klint, og endnu flere har vel af og til samlet kastanjer i den nærmeste park eller muslingeskaller på stranden. Men kan den danske natur overhovedet gribe og bjergtage den nysgerrige længere, eller er naturtrangen blot endt som en lejlighedsvis adspredelse?

Måske er det ikke blot en selvkarakteristik, men tillige en karakteristik af tidsånden, når Per i Henrik Pontoppidans Lykke-Per bemærker: »Og jeg er i Virkeligheden aldrig bleven rigtig præsenteret for Naturen. Det er vel derfor, jeg føler mig fremmed for den.« Er dette mon mindre træffende for tidsånden i begyndelsen af det tredje årtusind, end det var i store dele af det andet?

I vore dage reduceres landskabet og naturen alt for let til visuel baggrundsstøj i bilens bakspejl eller flimrende farvelade bag ruderne i lyntoget, når vi haster fra by til by eller station til station – nu om stunder er der jo så meget, vi skal nå. Ofte er det da også netop naturen, der må lægge ryg til, for at vi kan komme endnu hurtigere frem, alt imens vi selv blot bliver endnu mere naturfremmede.

Vil jeg tro.

Det er naturligvis muligt, at det snarere er en urimelig generalisering end en tidstypisk iagttagelse – men så kan jeg da tale for mig selv, for om ikke andet var dette tilfældet for mit eget vedkommende.

Måske varede det også bare alt for længe, inden jeg selv blev rigtig præsenteret for naturen? Eller rettere blev præsenteret for den igen – for som så mange andre, der er opvokset i en mindre provinsby, har også jeg haft min andel af barndommens naturromantik.

Mine kammerater og jeg var indianere, der fremstillede spyd og slangebøsser af amputerede bøgegrene og byggede huler i Lille Skov – som knap nok kunne leve op til sit ydmyge navn. Vi drog på timelange opdagelsesrejser, der føltes som uger, men sjældent nåede længere end til de nærmeste pløjemarker, før den nødtørftige proviant af rød saftevand og knækkede Marie-kiks slap op.

Med ærefrygt besteg vi Troldehøjen, og en sjælden gang eller to vovede vi os den bundløse mergelgrav faretruende nær.

Selv i disse provinsielle afkroge af barndommens land var naturen så rig på eventyr og oplevelser, at næppe engang romantikkens monumentale poesi kunne eftergøre følelsen af mergelgravens gys eller duften af en nyligt afbarket slangebøsse.

Naturen var måske ikke ligefrem vild, egentlig heller ikke særlig »naturlig«, men det, der var af den, gav lyst til mere – og jeg ville også gerne have den med hjem. Som barn forstod jeg derfor heller aldrig, hvorfor mit ønske om at få et skovbillede med en tronende kronhjort hængt op i stuen var lige så anakronistisk og ildeset i 1970’ernes lærerhjem, som pornografi ville have vakt opsigt i et missionshjem. Jeg kom i tanke om det igen, da jeg som voksen så Jens Juels skovbillede med hjorte og uvejrsskyer fra 1780’erne, hvor en kronhjort træder ud af den mørke skov og vagtsomt skuer frem for sig i lysningen.

Siden har mindre inspirerende kronhjorte tavst brølet den fortrængte natur ud i tusindvis af danske stuer – men ikke i mit barndomshjem.

Til gengæld var der kun godt hundred meter til Lille Skov, hvor flagermusenes ustadige flugt over himlen gjorde skumringen uhyggelig, og hvor man af og til kunne skimte en omstrejfende ræv ved morgengry.

Selv om min far lærte mig at genkende hundred fuglearter, inden jeg kom i skole, var der dog ikke tale om nogen bevidst fortrolighed med naturen, endsige vedholdende interesse for den. Alligevel fylder oplevelserne langt mere på hukommelsens harddisk i dag end barndommens skolegang og de tusindvis af fritidstimer på gaden, legepladsen eller fodboldbanen.

Naturen var sjov og spændende, skønt det bare var en musvåge, der gjorde det ud for en glubsk grib, og en golden retriever, der optrådte i rollen som snerrende puma. Men naturen var også hjemsted for det alvorlige og det farlige, når de store drenge raserede vores skovhule, eller når vi måtte ofre en gummistøvle for at slippe med livet i behold fra mergelgravens appetit.

Men det var såmænd også stort set alt, det blev til af natur, inden jeg smed indianerfjeren som teenager.

Den bundløse mergelgrav mistede sin mystik og blev til en sumpet mødding, og den fortryllede troldehøj til en bunke jord bag en møbelfabrik. Naturen – »det billige skidt«, som Otto Gelsted så prosaisk, men ikke uden ironi har udtrykt det – var et overstået stadie på linje med bleer og Legoklodser, og friturestemningen i grillbaren var pludselig mere tiltrækkende.

I gymnasiet og på universitetet var det heller ikke hverken skov eller hav, men derimod den menneskelige natur, der røbede sine voksne behov, og snart tilbød også den gryende computeralder et skærmvindue til en helt ny virkelighed, hvor man ligesom i tv-virkeligheden kunne færdes uden at flytte sig fra kontor- eller lænestolen.

Er det så alt sammen en melankolsk længsel efter barndommens tabte uskyld? Hvem ved.

»Jeg vil vende tilbage til markerne

for at opsøge tabte spor,

jeg vil standse og lytte til fuglene,

mens min fod synker ned i jord.«

Grethe Risbjerg Thomsen: »Jeg vil vende tilbage« (Træerne i byen, 1950)

Eller måske bitterhed over kulturens byrde? Næppe. Internettet har naturligvis som så meget andet sine sumpe, men er ligesom computeren og tv’et i sig selv blot et redskab, der tjener mange kulturfremmende formål – i bedste fald, i det mindste.

Men alt andet lige er tidens opmærksomhedsrøvende skærmbilleder dog symptomatiske for en epoke og en mentalitet, hvor vi måske både i billedlig og bogstavelig forstand skærmer os mod naturen. Og dermed risikerer flere af os ikke alene at blive fremmede for Danmarks naturarv, men også for betydelige dele af landets kulturarv, fordi dansk natur og danske landskaber har virket som stribevis af forfatteres, digteres og billedkunstneres indirekte og direkte inspirationskilder.

Om ikke andet blev denne fremmedhed i en længere årrække en stor del af mig selv.

Jeg ville vanskeligt kunne skelne en gråspurv fra en nattergal længere, og bortset fra naturprogrammer i tv var litteraturen det tætteste, jeg kom på naturen, hvor den jo sommetider dukker op på anden hånd. Som vi siden skal se, er det sidste da bestemt heller ikke noget dårligt udgangspunkt, men når man som jeg samtidig gik i en stor bue uden om forfattere, digtere og billedkunstnere, der kunne finde på at bruge store ord og armbevægelser om naturstemninger, var der egentlig heller ikke så megen litterær natur tilbage i mit liv.

Den indstilling har siden ændret sig.

Blussende roser i Danas Have

Det begyndte for få år siden. Ad omveje var jeg drevet uden for det nærliggende boligkvarters stisystemer i udkanten af Århus og fandt mig selv lidt længere fra alfarvej end sædvanligt. Jeg var ikke klar over, hvor tæt det åbne landskab lå inden for rækkevidde, men det blev begyndelsen til stadig hyppigere omveje og flere vandreture med stadig større entusiasme.

Som antydet er min baggrund hverken skovriderens eller landmandens, og jeg færdedes heller ikke hjemmevant i mark og skov som spejderen eller jægeren. Jeg havde stort set siddet bag en bog eller en computer de fleste arbejdstimer af døgnet det forgange tiår, og når jeg endelig »kom ud«, var det for at tage med offentlige transportmidler – og her slæbte jeg troligt bøger og bærbar computer med.

Også dengang kørte jeg jævnligt i tog mellem landets større byer, men der gik vel et halvt tusind rejser på tværs af landsdelene, før kulisserne bag ruderne så småt begyndte at tiltrække min opmærksomhed. Fra en komfortabel udkigspost i togets velpolstrede sæder trak skove og bakker koncentrationen og blikket fra bøgerne ud i landskabet – og til sidst fulgte benene med.

Mine små ture i Århus omegn havde blot været en aperitif, der havde givet smag efter mere.

Det blev imidlertid også indgangen til naturpoesien, som jeg hidtil havde undgået større doser af. Den del af litteraturen, der mestendels havde tjent som kuriøse eller rørstrømske falbelader, når vi en sjælden gang var blevet plaget med den i folkeskolen og gymnasiet, ophørte så småt at være gammeldags glimt af et støvet museumsland og blev nu og da faktisk til nærværende og nutidig natur.

Skønt jeg ikke gerne er væk fra mit hjem, og såmænd heller ikke havde behov for nogen natur-eskapisme, fik jeg ikke desto mindre smag for den »Nectar, som Naturen skjenker«, der betog den norsk-danske digter Christian Braunmann Tullin i digtet »En Maji-Dag« fra 1758, da hans samfundskritiske melankoli fik ham til at vende blikket mod naturen. Nok beskriver Tullins berømte bryllupsdigt naturen uden for Kristiania i Norge, men det er også en af perlerne i den danske litteraturhistorie, som har universel appel.

Ikke mindre fascinerende var Christian Winthers fremstilling af naturberuselsen i Hjortens Flugt, et århundrede efter Tullin:

»Jeg ser de grønne Dale,

jeg ser det lyse Blaa,

de hulde Nattergale

jeg atter hører paa.

Jeg bader mig i Luften,

paa Græsset tør jeg gaa,

jeg drikker Rus i Duften

af Blomster og af Straa.«

Christian Winther: Hjortens Flugt (1855)

Meget fra den tid er selvfølgelig rungende pompøst, det kunne jeg godt se, men jeg sænkede så småt paraderne – måske skyldtes det storladne udtryk, at digtere dengang lettere lod sig rive med, fordi det stadig var noget nyt at lade sig rive med af naturen. Og måske fordi der i nogen henseender også var mere at lade sig rive med af.

Det var der vel i 1820, da Poul Martin Møller under en stor sørejse til Østen erklærede sin kærlighed til hjemlandet i digtet »Glæde over Danmark«, som indledes så sart og jomfrueligt med ordene: »Rosen blusser alt i Danas Have.«

Men kunne de danske roser fortsat blusse i længselsfulde drømme på den anden side af jordkuglen i begyndelsen af det nittende århundrede, behøvede de vel ikke at blusse mindre et par århundreder senere, så længe her endnu var roser at finde og en have at blusse i?

Efter at have drukket »rus i Duften« af blomster og strå under en tur ud i »Danas Have« kan naturen faktisk gå hen og blive så forbandet poetisk, at man svært kan undgå at blive grebet af noget af det, der greb guldalderen – jeg blev i hvert fald grebet ikke så lidt. Derfor gjorde det kun større og større indtryk, at naturromantiske poeter både før, under og efter guldalderen havde været så forgabt og fortabt i det grønne, for nu var jeg selv kommet til at bide i naturens sure æble – og måtte indrømme, at det egentlig ikke var så surt endda, men i virkeligheden smagte efter mere.

Jeg begyndte at falde i staver over udsigten til en riflet mark i morgendisen, en krumrygget eg i regnvejr eller en diffus nattemåne i stormvejr. Der var ikke tale om et omslag fra den ene dag til den anden, og da det endelig gik op for mig, hvor galt det egentlig var fat, var det for sent at stille noget op – jeg sad i saksen. Måske med den uvante og undertrykte lidenskab, som kan gribe en mangeårig puritaner, der pludselig opdager, at han ubevidst har ladet sig forføre af en kvindes uudtalte invitationer, men til sin egen forbløffelse har ladet døren stå på klem for den nyvundne følelse.

Nu ved jeg strengt taget ikke, hvordan en puritaner ville have det i den situation, men jeg forestiller mig nu alligevel, at følelsen ligner. Den sniger sig ind på én som en forsigtig glæde, man i begyndelsen ikke rigtig vil være ved, men som man heller ikke rigtig vil være foruden, og sætter sig ubelejligt, men dog ikke helt uvelkomment på tværs. Og vokser. Nogle gange overrumplende, andre gange i al ubemærkethed.

Og måske også lidt penibelt.

Bøgetræer og bølgegang, skovsøer og solnedgang – forførende? Næppe just poetisk korrekt i begyndelsen af det tredje årtusind.

Men sådan gik det.

Det er aldrig til at sige på forhånd, hvad der griber mest i naturen – og på hvilken måde. Det kan være højdedraget, også selv om udsigten er pakket ind i overfyldte parkeringspladser og overrendte souvenirkiosker, og det kan være et hengemt skovbryn eller en vindblæst kyst, som hverken skilte eller turistbureauer ser noget stort i.

Mon ikke også andre har oplevet at drage ud her eller der i landskabet, iført sin åndsfraværende distance og pænt tilknappede overfrakke og pludselig har ladet sig besnære af et forførende skue?

Uden at tænke nærmere over det har man måske aflagt frakken under et hvil og er blevet overlistet af et ubeskriveligt, men uafrysteligt sammenfald af farver, dufte og lyde, der for en stund har vakt en indre naturromantiker? Nok behøver man ikke ligefrem bryde ud i Emil Aarestrups »O, hvor Naturen tilsmiler min Sjæl med rørende Udtryk,« som han skrev i 1844, men omvendt er man måske heller ikke længere helt så fremmed for hans betagelse af »denne forvittrede Eeg, hyllet i viftende Grønt«?

For nogle er det vel som en forbigående forkølelse, men for andre kan det såmænd være tilbagevendende, og i svære tilfælde måske endog kronisk. Man lader de fastgroede fordomme fare og kigger nærmere på det, der tidligere var blinde pletter på det mentale landkort. Guldalderens idyl bliver så småt idyllisk igen, måske uden dens langstrakte »Oh« – og til trods for at dens udtryksformer sine steder er lige så glimmerstrøede som gamle glansbilleder.

Som periode skal den selvfølgelig dissekeres og kondenseres af historikere, sådan som den måtte fremtræde i arkivkasserne under alt det, den forgylder, og bag alt det, den fortegner. Men vi kan også møde kilden til dens naturentusiasme mere umiddelbart som en given og endnu uafsluttet del af landskabets vifte, frem for en blot og bar fikseret »epoke« med nationale kriser og et selvforherligende »program«. Så er guldalderens poesi, litteratur og billedkunst ikke længere noget, der skal tages stilling til, analyseres og distanceres i ét væk, men bliver naturligt indlemmet i familien af inspirerende billeder af et Danmark, der er fuldt og helt beslægtet med det landskab, der faktisk endnu kan møde os flere steder.

Og som allerede antydet – blot fordi også romantikken afblomstrede, afblomstrede jo ikke også Danas Have, lige så lidt som digtere ophørte med at forelske sig i natur og landskab.

En sentimental Jeppe Aakjær lovpriste i 1897 Danmarks natur med »de runde Bakker og de Bække smaa« og medgav rørende, at »det dugger Øjnene at se derpaa!«. Jeg skal heller ikke skjule, at sådan er det også af og til gået mig, hvor poesi, natur og affekter sammen eller hver for sig har ramt et ømt punkt. Kinderne blusser som Poul Martin Møllers roser, og øjnene dugger som under Aakjærs udsigt til bakker og bække.

Men bliver de runde bakker eller de blide blomster for idylliske, overtager blot fascinationen af de vilde bølgers dunder og stormens rasen. Der er andet og mere af naturen end guldalderens glansbilleder, der trækker, hvilket ikke mindst billedkunstens vekslende natursyn afspejler.

Der er verdener af personlige og periodemæssige forskelle på det danske landskab, vi møder hos guldaldermalere som f.eks. Eckersberg, Skovgaard og Lundbye, der tog staffeli og lærred med ud i naturen, og til de let drømmeagtige landskaber, som Hammershøi skabte, eller Kirkebys nonfigurative scenarier – men også disse fremtræder ofte uvilkårligt som »natur«.

Kunsthistoriens perioder er selvsagt heller ikke lige entydige. Også bag den blå himmels pyntelige vatskyer og de godmodige bøge antyder sågar guldalderens lyse landskaber sine steder dragende sprækker og ildevarslende kontraster.

Men Danmarks natur er ikke blot blevet foreviget af digtere og billedkunstnere, den er dybest set også blevet formet af hver en pen og pensel, der har billedliggjort den. Som Johannes Jørgensen skriver:

»Du navnløse Bølge, du usselig Aa –

et Under med Dig er sket!

En Verden kender dit Navn, fordi

en Digter paa Dig har sét!«

Johannes Jørgensen: »Fyensk Motiv« (Digte i Danmark, 1943)

Kunstens virkning rækker længere endnu end til ’blot’ at sætte ord eller farver på naturindtryk. Det var f.eks. Jens Juel, der i slutningen af det attende århundrede »opdagede« den danske natur, som guldalderens kunstnere snart tog til sig og gjorde til et afgørende visuelt karaktertræk ved Danmark, og dermed skabte de i og for sig også en del af det landskab, som mange stadig væk ser for sig, når de tænker på Danmark.

Den så »typisk danske« bøgeskov, som guldalderkunstnere hengav sig til, var eksempelvis ikke ligefrem typisk for Danmark i 1800-tallet, hvor skovklædte landskaber næsten var et særsyn – og historisk har bøgen langtfra altid været dominerende. Dværgbirken var blandt Danmarks første træer ca. 9.000 f.v.t., suppleret af Skovfyren et årtusind senere og de følgende årtusinder efterfulgt af bl.a. Lind, Elm, Ask og Eg, der blev den dominerende træart ca. 3.500 f.v.t. Bøgen dukkede først op tre tusind år senere, hvor den hastigt overtog som det mest udbredte træ i de danske skove, der imidlertid blev stadig færre under menneskets rydninger. I middelalderen svandt skovene for alvor ind, og i begyndelsen af 1800-tallet var de reduceret til blot 2-3 procent af landets samlede areal.

Så selv om der var bøgeskove i Danmark ved guldalderens begyndelse, var skoven så marginal en landskabstype som aldrig før og siden i danmarkshistorien. Det er således ofte det atypiske – det, der skiller sig ud og giver karakter – som kunstnere har gjort til indbegrebet af Danmark. Derfor er datidens atypiske skovlandskab, Møns atypiske klint og det atypiske søhøjland omkring Himmelbjerget siden blevet noget typisk dansk – og vil sikkert vedblive at være det.

Efterhånden er der dog blevet stadig længere mellem de kreative besøg i det danske landskab blandt kunstnerne, der for generationer siden var de første til at drømme om, fordybe sig i og videreformidle naturens ynder. Udeblevne er de naturligvis ikke alle sammen hele tiden – men ligesom folk er flest, har også den såkaldt kreative klasse fået travlt med at fordybe sig i så meget andet og lede efter nye og mere tidstypiske temaer. På godt og ondt.

Og dermed er vi atter tilbage ved mit eget naturfremmede og – tror jeg – nogenlunde tidstypiske udgangspunkt for nærværende bogs knap så tidstypiske karakter og anliggende.

Den kvindelige natur

Natur og landskab er på samme tid en tværgående arv og en foranderlig fællesnævner, som alle i Danmark uden skelen til baggrund og formue eller tro og overbevisning har (forholdsvis) fri adgang til. Enhver kan gå på Danmarksvisit og opdage eller genopdage denne fællesnævner, som dog ikke er mere statisk, end at man naturligvis også kan komme hjem igen med sine helt private oplevelser i behold. Vi forbliver forskellige, unikke individer, der hver for sig føler, tror og mener hver sit.

Men naturen holder åbent hus hver dag, året rundt – og alle er velkomne i hendes private gemakker. Det har jeg flittigt benyttet mig af, da jeg drog på genopdagelsesrejse i Danmark og lod mig rive med.

Jeg håber, at jeg i det følgende kan gengælde en smule af gavmildheden ved at delagtiggøre lidt flere i værtindens gæstfrihed – i hvert fald er jeg selv blevet taget godt imod.

Dermed har jeg vist også løftet lidt mere af sløret for, hvorfor bogen har den titel, den har: Forgabt eller ej er det ikke til at tage fejl af i længden: Danmark er en kvinde.

Det er naturligvis ikke noget, jeg bare finder på – det er en tilbagevendende iagttagelse i direkte og indirekte forstand, som poeter og billedkunstnere for længst har gjort sig. Direkte i form af digte, billeder og skulpturer, der slet og ret fremstiller Danmark som en konkret kvindeskikkelse eller omtaler landet i umiskendelige kvindelige metaforer som alt fra gudinde og dronning til skjoldmø og moder. Og indirekte, hvor landet eller jorden i bredere forstand males og digtes i feminine træk, eller hvor naturen associeres med kvinden.

Billedhuggeren J.F. Wiederwelt skabte f.eks. Danmark som statue i skikkelse af en antik kvinde med det danske rigsvåben i 1760’erne, og i 1780 afbildede Nicolai Abildgaard landet som en knælende gratie, der bliver hjulpet på fode af kongen. Den polskfødte billedkunstner Elisabeth Jerichau-Baumann skildrede i 1851 Danmark som en stolt blond kvinde med oldtidssmykker, bronzealdersværd og Dannebrog over skulderen, og dette motiv er siden gået igen på alt fra vignetter og chokoladepapir til vedhæng og bestik.

I digtet »Hjemvee« fra 1805 kaldte Oehlenschläger Danmark for sin »anden Moder«, og Ingemann fastslog i 1816, at »Danmark er vor Moder kær«. Denne idé om en Moder Danmark blev mytologiseret i Grundtvigs komplekse kvad, »Nyaars-Morgen« fra 1824, og Blicher forblev i den efterhånden hævdvundne tradition, da han titulerede landet som »Fostermoder kjere« i sine »Himmelbjergssange«, som han skrev til det første folkemøde på Himmelbjerget i 1839.

Kært pigebarn har som bekendt mange navne – f.eks. Danevang, som flere digtere siden Jens Baggesen er vendt tilbage til, Freias Sal og Danarige, som vi kender fra Oehlenschläger, og Dana, som vist først blev en del af poesien med Thomas Thaarups »Afskedssang til Aaret 1807«, men også har vundet genklang hos Grundtvig, Baggesen, Ingemann og Bødtcher, og som især er kendt fra Poul Martin Møllers tidligere nævnte »Glæde over Danmark«.

Det er ikke mindst naturens kvindelighed, der har kvindeliggjort Danmark, og Blicher, der om nogen havde fødderne solidt placeret i den danske natur, beskrev i 1820 selve »Jorderige« som en »yndig Brud«:

»Klar fra sin Bakke vælder Kilden ud;

Solstraalen varmer, Himmelregnen væder;

Og Jorderige, som en yndig Brud

Staaer smilende i sine Højtidsklæder.«

Steen Steensen Blicher: »Den unge Lærkes Foraarssang« (1820)

Sophus Claussen kunne i 1904 besynge naturen som sin »Elskerinde«, »kyske Veninde« og »unge Moder« i ét og samme digt, »Dansk Foraar«, og Johannes V. Jensen bedyrede i »Danmarkssangen« fra 1925: »Den danske Mark i en Bølgen gaar / som Aandedræt af en venlig Kvinde.« Under indtryk af Anden Verdenskrig ønskede Otto Gelsted landet velbevaret i digtet »Nytaar 1940«, hvor han hilste Danmark med ordene: »Vort Hjem! Vor Mor! Og vor Sjælsveninde!«

I Thøger Larsens »Sommervise« fra 1923, der endnu synges vidt og bredt, »sprang Lyn fra Skyen i Jordens Skød« – et ekko fra det tidligere digt, »Tordenbygen«, hvor fingrene heller ikke lægges imellem, når digteren sætter sit prægnante punktum: »Og lystent borer Lynet sig i Kloden.«

Den frimodighed på naturens vegne ser vi ikke meget til længere, og det er synd.

De kvindelige naturynder er ellers nok til at få øje på, hvis man ser efter: De bløde bakker, dragende søer og vidtstrakte kornmarker mellem granernes læhegn er som lette kjoler med tunge slag – naturens klæder er slet og ret feminine, og det danske landskab er kvindeligt. I det mindste, om vi tager en række danske kunstnere på ordet og med støtte i nogle af deres ledemotiver kaster os ud i en odyssé i Danmarks natur og landskab.

Derfor er det i denne bog ikke nationen eller samfundet, der hentydes til, når Danmark er i fokus. Det er lige så lidt kongeslægten, parlamentet eller folket, som det er summen af landets omskiftelige traditioner eller vekslende trosretninger, der er på spil, skønt alt dette naturligvis også har sat sine betydningsfulde spor.

Nej, her er Danmark først og fremmest kvinden i landskabet og de kulturhistoriske vidnesbyrd, der knytter sig hertil, og som derigennem forener dansk kultur og natur.

Kapitel 1: Af vandenes rige

Grenen, Hulsig Hede og Råbjerg Mile

»Det skyller skævt med vand i strandkanten, jeg har slotte imellem tæerne,

vinden stryger som et skib i luften, jeg går med måger fra bølgerne i land.«

Duoen Jac & Schnack: »Konkyliesuset fra havet« (Vi spiller for vores natur, 2001)

Det yderste spir

I begyndelsen var her kun hav, og vinden svævede over vandene. Bogstaveligt talt.

Sejler man langt nok ud, er det endnu til at forestille sig, hvordan dette vældige intet tog sig ud uden skyggen af landkending.

Havet kan på stille dage udfylde horisontens 360 grader med et forskelsløst og ubevægeligt spejlbillede af himlen, mens det med et tavst havblik afventer vindens mindste vink. Trækker det op, kan det rejse sig i række efter række af rullende mure og glubende gab, der blotter sine skummende tænder, indtil vinden atter byder vandmasserne at lægge sig.

Om det omskiftelige hav og det dyb, det rummer, skrev H.C. Andersen i eventyret om den lille havfrue: »Langt ude i Havet er Vandet saa blaat, som Bladene paa den deiligste Kornblomst og saa klart, som den reneste Glas, men det er meget dybt, dybere end noget Ankertoug naaer, mange Kirketaarne maatte stilles ovenpaa hinanden, for at række fra Bunden op over Vandet. Dernede boe Havfolkene.«

Og fra dette blå dyb steg i tidernes morgen landet. Bølgerne stødte på modstand, vandet trak sig tilbage, og den nøgne landjord kom langsomt til syne.

Ikke i et splitsekund af eksploderende lys, som da universet blev undfanget for en evighed siden, men derimod under landskabselementernes uendeligt træge frembrud. Globale kræfter havde skubbet og trukket og aset og maset, hvorefter vind og vejr skiftevis piskede og strøg henover det nyfødte land i isnende kuldeperioder og spirende varmeperioder. Store dele af hav og land blev siden dækket af kilometertykke iskapper, der skar vordende landskaber ud af det rå terræn, og smeltevandsfloder aflejrede sand, grus og sten, mens de strømmede mod havet. Havet steg, som isen smeltede, men også landet hævede sig, da is-trykket aftog, og isen vendte tilbage i fremstød og genfremstød, der ommøblerede landskabet og undergrunden igen og igen, indtil den seneste istid sluttede.

Endeløse serier af bølger tog grådigt for sig af gamle kystlinjer og udspyede nyt land til kommende. Sandkorn for sandkorn blev eroderet og siden transporteret ad havets ruter til nye destinationer, hvor titusinder af småsten blev til millioner og trillioner, og hvor sandet hobede sig op og blev til strande, mens strandsand hobede sig op og blev til klitter.

Af alle disse kæmpekræfters pulserende kaos skabtes og omskabtes det land, som meget senere blev til Danmark.

Denne umådeligt langstrakte proces, levende- og billedliggøres i glimt af Jeppe Aakjærs poetiske pen, der både giver landskabet krop og sjæl, som han sammentrænger urtiden og istiden og gennem Heimdals blik lader os se med, dengang »Danernes Land« rejste sig fra havet som en tavs kvindeskikkelse:

»Jeg saa dig opstige

af Vandenes Rige

Med Siv om din Midje og Tang i dit Haar;

du langsomt dig løfted,

mens Hvalerne snøfted

omkring dine Holme i tusinde Aar.

Kun Havørnen spiled sin skjællede Klo,

hvor Smæltevandsbækken langs Isbræen lo.«

Jeppe Aakjær: »Hejmdals Vandringer« (1924)

Så meget er i det mindste ubestrideligt, at millioner af år før der var land her, og før landet fik navn, var der kun vand, og af det vand steg Danmark op.

Men det måske allermest forunderlige ved det hele er, at denne opstigning af »Vandenes Rige« slet ikke er forbi. Det hele foregår nemlig stadig væk lige dér, hvor Skagerrak og Kattegat fletter bølger og føjer mere sand og dermed nyt land til Danmarks yderste spir – det sker på Grenen den dag i dag, ja, det sker hvert eneste øjeblik.

Du kan næsten selv se det.

Landet er ikke statisk, men i evig bevægelse og konstant opbrud. Klinter styrter i havet, søer dukker op og tørrer ud, og klitter bevæger sig i sneglefart over landskabet. Og står man her i vandkanten på Grenen, med ryggen mod landet og blikket ud over de to have, er det digterne, der sætter skuet i perspektiv – for hvor kan man lettere forestille sig en kvinde af havfolket stige op af vandet i tidernes morgen?

Med glinsende saltvandsperler trillende ned over kroppen og sammenfiltret tang tungt dryppende fra håret tog vor havfrue sine første vaklende skridt op af havet og skiftede for altid ét element ud med et andet. Måske ligesom landet langsomt hæver sig af bølgerne på Grenen.

Lige her ender Danmark, siger man – men jeg tror egentlig, at det er lige her, det begynder.

»Naar Himmel mænger med Hav sit Rige,

paa Stranden træder en nyskabt Pige,

af Lyset tryllet,

i Brisen hyllet,

til Livets Ophav tilbagevendt,

som Element til Element.«

Johannes V. Jensen: »Nytaar 1929«

Lys over landet

Skandinaviens og Nordamerikas sidste store isskjolde smeltede ca. 7.000-4.000 f.v.t. og fik både grundvandet og havspejlet til at stige voldsomt. En række mindre øer udgjorde dengang det nuværende Nordjylland, men efterhånden blev det nordjyske ø-rige sammenhængende og nærmede sig konturerne af det, vi kender i dag. Siden stenalderen er hele Sjælland, den nordlige halvdel af Fyn og det meste af Jylland imidlertid fortsat med at hæve sig, og mens sydligere egne er sunket, har hav og vind formet kystprofilerne – ikke mindst Skagens Odde, der årtusind efter årtusind er vokset med yderligere kvadratkilometer.

Skagen kommer af skaga, »at rage frem«, og det nordligste Jylland kaldtes tidligere Vendilskage efter vendil, der betyder »skæv«, hvilket meget præcist og jordnært karakteriserer denne skæve, ’fremragende’ landtange.

Skagerrak eller het Schager rak er blot betegnelsen for det skagenske »lige farvand« (rak), og Kattegat, Das Katte Gatt, betyder slet og ret »kattehullet«, der hentyder til en snæver passage, som kun en kat kan passere.

Det er navne, hvis oprindelse er jævne og lige ud af landevejen, men i modsætning til anonyme etiketter som »Vesterhavet«, »Nordsøen« og »Østersøen« dog også har karakter og egenart i behold. Skagerrak og Kattegat – man kan nærmest fornemme et gammelt skibskrog hugge sig vej gennem bølgerne i disse havnavne, lidt ligesom konkylier, der synes at gengive havets susen.

Eller måske er det lyden af bølgerne på Grenen, der deler vandene? Dette diskrete spir, der aldrig er det samme, men skifter retning, og som strækker sig ud under ebbe, trækker sig tilbage under flod og sommetider danner midlertidige små-øer, der atter glider i ét eller forsvinder i bølgerne.

Grenen ændrer sig dagligt og vokser årligt flere meter i nordøstlig retning, i takt med at havet eroderer oddens vestside, og strømmen fører sand til østsiden. Jylland kan rent faktisk blive landfast med Sverige engang i fremtiden – eller i hvert fald engang i teorien – hvis ikke klimaforandringer og andre globale forstyrrelser vender op og ned på alting.

I begyndelsen af det enogtyvende århundrede er det dog langtfra kommet så vidt. Den kølige vintermorgen, hvor jeg stod og spejdede ud over Kattegat og Skagerrak fra den yderste spids af den skæve odde, var der stadig væk et pænt stykke hav at forcere, før det svenske fastland ville dukke op i horisonten. Vinden udviskede ethvert fodspor, solen skar orangerødt gennem en knugende himmels gråmørke knuder af skyer, bølgerne var i vigør, og vandet gled ind over Grenen for at slikke mine skosnuder fra hver sit hav.

Jeg var her engang som barn, hvor storm og hav sågar hvæsede i endnu hidsigere sammenstød. Dét tilbagevendende drama, som Holger Drachmann forsøgte at indfange med penslen i nogle af sine malerier af Grenen, og med pennen, da han i 1899 skrev om Danmark fra oddens perspektiv i Den hellige Ild: »Dér ligger det, stormomsuset, havomfyldt, som en Kvinde mellem to voldsomme Bejlere.«

Ved havet mindes man for alvor naturens temperamenter, og på dette tidspunkt havde den temperamentsfulde digter allerede i årtier haft digterisk øje for dets lunefulde register.

Drachmann, der deler fornavn med Holger Danske, og hvis efternavn næsten er et anagram for Danmark (Dannmarch), var en sammensat og modsætningsfuld natur, så ærkedansk som nogen, også når han førte sig excentrisk og fremmedartet frem med både kappe og stor hat – ja, i 1907 blev han endog foreviget af P.S. Krøyer foran pejsen med en rød fez. Han opholdt sig gentagne gange i Skagen, før han slog sig permanent ned i Villa Pax, hvor han blev boende til sin død i 1908. Urnen er nedsat i klitterne, kun få hundrede meter fra Grenen, og J.F. Willumsen har udfærdiget gravmælet.

Blandt de mange kunstnere, der valfartede til Skagen i slutningen af det nittende århundrede, var Drachmann vel den, der satte ord på stedet og stemningen, men det var først og fremmest billedkunsten, der gjorde Danmarks nordligste udpost til samtidens kunstneriske forpost i 1880’erne og et par årtier frem.

Skagensmalerne er blevet et begreb for sig, der blandt andet omfatter Michael og Anna Ancher, Peder Severin Krøyer, Marie Triepcke, Laurits Tuxen, Viggo Johansen og Holger Drachmann – men også flere andre af tidens etablerede og vordende kunstnere, forfattere og skribenter fra Danmark og det øvrige Norden kom forbi på kortere eller længere besøg.

På Skagen fandt malerne ikke blot et fiskersamfund, som de romantiserede på lærredet, men privat holdt på behørig distance – de fandt først og fremmest et hjørne af verden på kanten af havet med et egenartet lys, som skulle gøre odden og flere af kunstnerkoloniens billedkunstnere berømte.

Det vil sige, »fandt« lyset er måske så meget sagt. Eller rettere så lidt – for det var jo deres pensler, der frembragte det, og i billedkunstnerens øje var lyset øjensynligt særlig bemærkelsesværdigt på Skagens Odde.

Ligesom guldaldermalerne skabte typiske træk ved Danmark, har skagensmalerne skabt det særegne lys, der lige siden er indgået i den danske selvforståelse som en del af landets naturmosaik.

Og hvis der er ét dansk maleri, som de fleste i dette land kan se for sig alene ved at høre titlen, må det næsten være den norskfødte P.S. Krøyers »Sommeraften på Skagen Sønderstrand med Anna Ancher og Marie Krøyer« fra 1893. Himmel og hav flyder sammen i skumringstimens blå dyb, og stranden fortaber sig i retning af Grenen, der langt borte munder ud i horisontens konturløse himmelhav. Arm i arm promenerer de to kvindelige kunstnere langs vandet i deres lange hvide kjoler som hemmelighedsfulde genfærd, fordybet i fortrolig samtale.

I andet bind af sin erindringsbog, Oplevelser, skrev digteren Sophus Schandorph om dette sommerøjeblik, da Krøyer så at sige fik motivet foræret:

»Det var en dejlig Sommerdag. Efter Kaffen gik vi en Tour langs Øststranden og satte os ved Foden af nogle Klitter, dampende paa vore Cigarer. Langs Stranden spadserede de to smukke Damer, Marie Krøyer og Anna Ancher i den Stund, ’da Natten og Dagen smelter blidelig ud i hinanden’. Min Hustru pegede ud mod det smukke Syn og de prægtige Lys- og Farvevirkninger. Krøyer sad ganske Stille. Hans Tunge spillede mellem hans Læber. Det var for mig et Tegn paa, at han havde noget for …«

Sophus Schandorph: Oplevelser, bd. II (1898)

Den blå time var et yndet motiv, men lidt for ivrigt gentaget taber det noget af originalitetens sus, og den fortryllende havflade synes at stivne i en folieagtig fernis. I Anna Anchers værker agerer lyset imidlertid hverken tapet eller kulisse, men optræder som selvstændig gæst, der trænger flygtigt ind i rummet og strejfer både mennesker og interiør med en mild og nærværende varme.

Hun var indfødt skagbo og dermed den eneste af kunstnerkoloniens malere, der var opvokset under denne himmel mellem de to have, som havde skabt odden og tiltrukket så mange udefrakommende kunstnere. Allerede i sine unge år blev hun fortrolig med det spirende kunstnermiljø, som hun ikke blot gennem ægteskabet med Michael Ancher, men også i sin egen ret blev så betydningsfuld en del af, at hun er blevet kaldt »Skagens Dronning«. Uden Drachmanns bombastiske temperament, uden kunstnerisk rivaliseren og uden andel i kunstnerkoloniens intriger i øvrigt var hun den fordringsløse forsoner, der malede liv i lyset som kun få andre før og siden.

Efterhånden ebbede tiden naturligvis også ud for Anna Ancher og de øvrige skagensmalere, der endte på museum og postkort til gavn for os andre – sådan som det går alle perioder i kunsthistorien. Og knap var århundredskiftet passeret, før en vemodig Drachmann genkaldte sig begyndelsen på den tid, hvor alt endnu havde været nyt, frisk og uetableret:

»Flid fejred glade Fester

Og Salens Pryd blev til:

Her var ej Kunsten gæster,

men Herrer, om man vil.«

Holger Drachmann: »Erindring« (1904)

Måske var festen forbi, men salens pryd var ikke forsvundet, og billedkunsten var allerede på vej i nye retninger, hvor Willumsen skulle overtage Krøyers scepter. Willumsen var den unge ener, der var forud for sin tid blandt det aldrende og etablerede selskab, men også han måtte til Skagen, hvor han arbejdede på sit store værk, »Sol og Ungdom«.

I denne minutiøst gennemarbejdede komposition med referencer til Krøyer er det blå havs forsølvede overflade både barnets ophav og mål, som drengene stormer glædesstrålende ud i de skinnende bølger. Willumsen var vendt tilbage til motivets forstudier i en længere årrække siden sit første ophold ved den italienske Middelhavskyst i Amalfi i 1902 og atter i 1904, hvor han også drog til Bretagne for at søge inspiration ved Atlanterhavskysten. Den såkaldte generalprøve til det endelige maleri påbegyndte han imidlertid først i Skagen i 1909, og denne version fremstår stadig væk stærkere og mere farvemættet end det endelige værk året efter.

Men Willumsen var sin helt egen, allerede inden han overtog stafetten fra skagensmalerne og skabte det store havmaleri af de badende børn. Der er unægtelig også langt fra Anna Anchers blide solstråler og Krøyers idylliske skumringstimer til de tyktflydende søjler af lys, som Willumsen i 1905 og 1916 lod eksplodere i dramatisk naturskræk med værkerne »Efter stormen«. Den panik, der kan ramme vandreren i naturen, og som han selv havde følt i store skove og ved havet, gennemtrænger især det seneste af de to værker, hvor solen vælter ned over brændingen som hvidglødende guld og trænger en skrækslagen kvinde i knæ på den røde sandstrand.

Men her er vi ikke længere på Grenen. Der er trods alt også hav og strand at betages og skræmmes af andre steder, ligesom der også dengang var danske billedkunstnere, som aldrig drog til Danmarks nordligste spids.

Men måske er det alligevel ikke helt upassende, at det i en periode var netop heroppe mellem Kattegat og Skagerrak, hvor Danmark endnu hæver sig af vandet og skiller bølgerne, at der i en så usædvanlig koncentration af kreativ intensitet også blev skabt lys over landet.

Vandrende klitter

Med Grenens daglige foranderlighed og de hvide strande for sine fødder er Skagens Odde på én gang egenartet og dog typisk for landets mange sandstrande.

Over lange kyststrækninger brydes bølgerne for at flade ud mod det gyldne og grålige sand, der omkranser Danmark som en gammel billedramme. Bag strandene hæver hvide sanddyner sig i vindskabte formationer, kronet af skarpsleben marehalm og stikkende sandhjælme. Klitterne begrænser sig ikke blot til kysterne, men spreder sig flere kilometer ind i landet, hvor de gråner og grønnes, som de antager vekslende vegetation og skiftende farve efter hedens palet.

Få kilometer syd for Grenen ligger et sådant landskab, Hulsig Hede, der strækker sig fra hav til hav, tværs over Skagens Odde. Blicher, der ikke uden grund har fået tilnavnet »hedens digter«, var i 1814 den første, der priste denne specielle landskabstype, som dengang var udbredt over store dele af Jylland. I digtet »Hjemvee« besang han heden som sin »Fødestavn« og »Ungdoms Glæde«, og i flere af sine senere digte og noveller vendte han igen og igen tilbage til »Lyngens brune Land«.

Ikke blot den barske natur og menneskene på heden fangede hans fascination, men også de sære syn, man undertiden kunne opleve her, og som han bl.a. indskrev i novellen »Hosekræmmeren«:

»… befandt jeg mig saaledes for en Deel Aar siden en stille, varm Septemberdag langt ude i denne samme Hede, som jeg i arabisk Forstand kalder min. Ingen Vind bevægede den rødmende Lyng; Luften var lummer og døsig. De fjerne Bakker, som begrændsede Synskredsen, syntes at svømme, liig Skyer, omkring den uhyre Slette; og antoge mange vidunderlige Skikkelser af Huse, Taarne, Slotte, Mennesker og Dyr; men alle af dunkle uformede Omrids, ustadige vekslende som Drømmebilleder: snart forvandledes en Hytte til en Kirke, denne igjen til en Pyramide; hist hævede sig et Spiir, her sank et andet; et Menneske blev til en Hest, og denne igjen til en Elephant; her gyngede en Baad, og der et Skib med Udspændte Sejl.«

Steen Steensen Blicher: »Hosekræmmeren« (1829)

Også H.C. Andersen fremhævede »Heden alvorsstor« med »Ørknens Luftsyn« i sit populære Jyllandsdigt fra 1859, og Blichers arvtager i det følgende århundrede, Jeppe Aakjær, var naturligvis heller ikke ubekendt med den slags fata morgana, som jyderne kaldte for »Lokes havresæd«, og som Aakjær her omtaler som »Lokesæd«:

»’Et øde Land’.

Et herligt Land

med Lokesæd og Hedebrand,

i Byger døbt,

i Storme svøbt,

i egne Former støbt!«

Jeppe Aakjær: Fra »Hedelandet« (Rugens Sange, 1906)

Når hedelandet for Blicher både var at ligne med den arabiske ørken og det verdensomspændende hav, så skyldes det måske, at de umiddelbart så diametrale modsætninger for en vis betragtning har æstetiske fællestræk.

Ved Hulsig udfolder heden sig ganske vist i et storslået patchwork af klitter og moser med pletter og tæpper af lyng og andre strittende og pjuskede gevækster, men i lighed med visse ørkenlandskaber synes dens konturer forunderligt nok beslægtet med netop havet.

De vældige rækker af bølgende klitter bryder sporadisk det plane terræn – sine steder som krusninger i et let oprørt hav, andre som fastfrosne landskabsaftryk af oceanets stejle bølgemure. Man kan balancere langs ryggen af de største og muligvis få en idé om, hvordan det måtte være at stå på toppen af en frembrusende flodbølge, sekunder før den kollapser og opløses i et langstrakt drøn af skumsprøjt og sammenstyrtende vandmasser.

Skønt der her er fast grund under fødderne, er det dog ikke kun oceanets vandbølger, men også lynghavets sandbølger, der kan bevæge sig stædigt og metodisk fremad over bemærkelsesværdige afstande. Og selv om det sker i et betydeligt mere sindigt tempo over land end over vand, kravler vandreklitter op af Skagerrak og maver sig over odden med adskillige meter om året. De næres af sandflugten og mindre klitter, som de måtte have held til at opsluge på deres vej, og hvis de får tilstrækkelig fri passage, kan de mange generationer senere nå helt frem til østkysten, hvor de til sidst defilerer ud i Kattegats evige vanddyb.

En af disse vandrende sandkæmper truede i slutningen af det attende århundrede med at æde Sct. Laurentii Kirke og tvang derfor skagboerne til at fjerne kirkeskibet, så det den dag i dag kun er det tilsandede tårn, der står tilbage og rager op af klitterne. Århundredet forinden havde en anden mile fortæret Raabjerg By.

Hvilke kolossale kræfter sandet kan mobilisere, kan vi endnu få et levende indtryk af, for i dette øjeblik er den imposante vandreklit Råbjerg Mile i færd med at tilbagelægge sin rejse tværs over Skagens Odde. Det får den nok også lov til at fortsætte uhindret med nogle årtier endnu, så længe den ikke drister sig til at krybe ind over alt for vigtig asfalt eller bebyggelse.

Dér går tolerancegrænsen trods alt for fritgående klitter. Men indtil videre kan enhver, som bestiger denne kæmpe, endnu opleve at ride på ryggen af en vandrende klit.

Råbjerg Mile er bestrøet med såkaldt stjernestøv, som mere prosaiske sjæle kalder for tungsand, og hvis afvekslende mønstre giver dele af milen sin marmorerede overflade. Det gør det ikke lettere at begribe, at parabelklitten rent faktisk består af bevægeligt sand – snarere ligner dette kompakte væsen et massivt månesegl, der er drattet ned fra himlen midt i et landskab, hvor det slet ikke hører til.

Ved fronten stikker halvt begravede trætoppe op af sandet, og for klittens fod kan man ane dens kvælende tyngde, som den gradvis nedtromler buskadset. Selv om Råbjerg Miles bevægelse almindeligvis er lige så lydløs, som den er usynlig for det menneskelige øje, er sporet gennem landskabet ved nærmere eftersyn en iøjnefaldende historisk påmindelse om, hvilken veritabel modstander selv de fineste bitte sandkorn kan være, blot de rotter sig sammen i flok og systematisk bevæger sig i én og samme retning.

Naturligvis er sandets destruktive følger så meget desto værre andre steder i verden, ikke mindst i Sahara, hvor den gloende ørken strækker sig over et areal, der er større end Australien – men også i det køligere Vendsyssel har man dog i tidligere århundreder kunnet tale med om truslen fra denne særegne naturkraft. Ikke mindst under den »Den Lille Istid« som nogle regner fra det sekstende til det attende århundrede, hvor odden blev hærget af sandkornenes masser, hvis gennemtrængende lidenhed og forenede voldsomhed både kunne begrave huse og lægge vegetation død.

Sandet var en større trussel mod oddens beboere end havet, for nok har havet kunnet rase i momentane udbrud, men både vinden og bølgerne har også altid lagt sig igen. Havet er »hvermands Ven og er hvermands Fjende,« som det hedder i Helge Rodes digt, »Fjorden« fra 1923, for selv om havet var betydeligt farligere for datidens end for eftertidens fiskere, var det også et eksistensgrundlag, som gav mere, end det tog. Sandet, derimod, var alene »hvermands Fjende«, der tog og tog, men aldrig nogen sinde gav noget igen.

I generationer kæmpede beboerne forgæves, indtil man i slutningen af det attende århundrede så småt fandt ud af at standse sandflugten, dels ved at forbyde græsning i klitterne og tilplante dem med marehalm og hjælme, og dels ved at anlægge skovplantager af bjergfyr på udsatte dele af odden.

Siden vendte lykken. Det, der var århundreders forbandelse, blev i det tyvende og enogtyvende århundrede en indbringende velsignelse for Skagens turistindustri, blandt andet takket være sandstrande og vandrende klitter. Sådan kan det også gå.

Når udviklingen altså alligevel ikke helt har umuliggjort enhver sandflugt eller nivelleret alle vandreklitter til et harmløst sandkasseniveau, skyldes det ikke længere så meget sandets råstyrke eller vindens blæsebælg, men derimod også vores egen erkendelse af, at menneskekraftens destruktive potentiale overgår både sand og vand. Måske endnu en grund til at lade Råbjerg Mile vandre som en smuk og fascinerende påmindelse om den rå naturkraft.

Fredningsbestræbelserne hænger selvfølgelig også i almindelighed sammen med en stigende forståelse af, at når naturens kræfter undertvinges alt for effektivt, underdrejes ikke bare naturen, men ad mange omveje jo også hele det kredsløb, vi selv er en del af. Vi tænker med andre ord på naturens nytteværdi, når vi bemægtiger os dens ressourcer – og vi tænker på naturens nytteværdi, når vi beskytter den imod os selv.

Der er dog også motiver af en helt anden karakter, for der er trods alt flere facetter og andre værdier end al den håndgribelige nytte. Og selv om vi vitterlig kunne se bort fra naturindgrebenes konsekvenser for vores langsigtede naturudbytte, ja, selv om vi fuldstændig omkostningsfrit og konsekvensløst ville være i stand til at brolægge al natur – ville da ikke også oplevelsestabet og den æstetiske forarmelse allerede være rigeligt tab i sig selv?

Tænk, om landets tiloversblevne heder og de sidste fritgående klitter skulle blive nivelleret og asfalteret, eller udsigten blokeret? Om synet og følelsen af at stå og gå i et karakterfuldt landskab som Hulsig Hede skulle blive trivialiseret eller helt umuliggjort – er det for store ord at hævde, at også sjælen ville blive forarmet? Og bliver den det ikke allerede, hvor naturen fortrænges alt for emsigt?

Jeg tror ikke, at sjælen er en ulegemlig del af menneskets indre, men jeg tror, at »sjæl« er et betydningsskabende ord, hvormed vi gør os et vist begreb om noget, der ellers er temmelig ubegribeligt, fordi det på én gang er fællesmenneskeligt og individuelt. Dét, der forbinder alle mennesker som hinandens medmennesker, men samtidig adskiller os fra hinanden som unikke individer, der er forskellige fra alle andre, frem for at være grå pletter i en uskelnelig folkemasse. Dette udefinerlige, som pudsigt nok alligevel synes at definere os som »hiin enkelte«, og som vi efter omstændighederne og smag og behag kalder sjæl, selv, sind, samvittighed, psyke – eller måske noget helt sjette. Det er hverken begreberne herfor eller hjernevindingerne, som de udspringer af, der er afgørende i denne sammenhæng.

Det afgørende dér på Grenen, Hulsig Hede eller Råbjerg Mile – og muligvis hvor som helst i det fri – er vel, at uanset hvilke ord vi anvender om den sjæl eller selvforståelse, vi betragter som vores personligheds kerne eller essens, er den selvfølgelig i høj grad også præget af vores oplevelsesrigdom. Og mon ikke der sker noget ganske særligt og oplevelsesberigende dér, hvor lige netop naturen og landskabet blander sig i det store samspil mellem følelser, tanker, lidenskaber og ideer – noget, som vanskeligt kan sammenlignes med andre oplevelser, og som det rent faktisk giver umiddelbar mening at beskrive som en sand lise for sjælen?

Eller som Oehlenschläger så poetisk og kategorisk fastslår: »Hiertet udvides ved Kunst og Natur.« Måske det for naturens vedkommende er landskabets ukurante kurver og hele dette uforudsigelige virvar af planløst polyfone farver, der står i så rig kontrast til byernes, vejenes og hverdagenes rette linjer og regelfaste cirkler, og som derfor virker så stimulerende og opløftende.

Mon ikke også begge køn dybest set finder landskabets kvindelige kurver mere æstetisk givende end byens maskuline kanter – uanset om man så af andre grunde måtte føle sig mest tiltrukket af det kurvede eller af det kantede køn?

Jeg skal ikke benægte, at der findes storartet kunst og arkitektur, der er mere eller mindre omhyggeligt designet efter firkantens diktat, eller at byens retvinklede kontrast til naturen også sommetider kan være næsten lige så fascinerende som naturens kontrast til byen – men helt uden buer, kupler eller andre brud på formernes lineære ensformighed bliver byens profil dog også hurtigt gabende og dræbende triviel. Kurven kan jo både i bogstavelig forstand og overført betydning have kant, men firkanten har ingen kurver, og hvor en verden uden firkanter derfor nok ville være til at holde ud, ville en verden uden kurver utvivlsomt være et helvede.

Men hvad det egentlig er, der gør naturens virvar til en sådan lise i kontrast til alle de funktionalistiske klodser og moduler, som stadig væk stables oven på og ved siden af hinanden i megen moderne byplanlægning, ved jeg ikke. Jeg er dog overbevist om, at Jens Baggesen havde fat i en vigtig pointe, som mange moderne arkitekter og stadsingeniører vist har fortrængt med endnu større effektivitet i det tyvende og enogtyvende århundrede:

»Al Varme, al Bevægelse, al Kierlighed er rund, eller i det mindste oval, spiral, eller paa een og anden Maade bugtende. (…) Hvor yndigt bugter sig Luen! hvor deiligt bølger og snoer sig den rislende Flod! og hvor bøieligt, hvor slyngende, hvor rundt er alt i Gruppen Amor og Psyche! Det ligeste paa Mennesket er de kolde, ubevægelige, bidende Tænder – og dog har den skiønne Natur sørget for at de staae i en Halvcirkel. Livet er rundt og Døden er kantet. Vi komme runde og bugtende til Verden, og gaae kantede og stive derfra. De nyeste Vugger ere ovale – en skiøn Opfindelse! thi det voxende Liv bevæger sig deri; vore Liigkister derimod ere fiirkantede.«

Jens Baggesen: Labyrinten (1792-93)

Hvad end grunden er, er landskabets kvindelige kurver og naturens foranderlige og organiske bevægelse mere tiltalende end byens uorganiske støbeformer – ikke blot som en uerstattelig æstetisk oplevelse, men som en lise for sjælen.

Sådan føltes det i hvert fald mellem Kattegat og Skagerrak, hvor vandet gled ind mod mine fødder i flade halvcirkler, mens vind og hav pustede sig op omkring mig. Sådan føltes det under udsigten til det mennesketomme landskab fra toppen af Råbjerg Miles sandbue. Og sådan føltes det, da jeg gik og blev euforisk søsyg på ryggen af hedehavets bølgeformede klitter ved Hulsig Hede.

Kapitel 2: Du barkede land ved Vesterhav

Svinkløv, Bulbjerg og Hanstholm Vildtreservat

»Du barkede Land ved Vesterhav

af Vind og Storm omsuset –

og er der stille Vejr en Dag,

saa toner Bølgebruset –«

Christian Larsen: »Thy« (Historisk Årbog for Thisted Amt, 1923)

Jammerbugten og Den blå Ko

Vinden hvinede, men var legende, snarere end bidende, og jeg kunne lige akkurat fornemme vintersolens milde glød som det fineste strejf af en næsten umærkelig varme. Jammerbugtens krumme kyststrækning bredte sig ud under en højblå himmel fra toppen af Svinkløvs vestligste højdedrag, Stenbjerg, og lige så langt øjet rakte, gled de hvidkransede bølgerækker i buede baner ind mod strandens tynde hvide bælte af glitrende sne.

Kysten fortabte sig i skyggerne mod vest og blev til en tyk mørk streg mod horisonten, der tvedelte himmel og hav for at ende i Bulbjergs bratte fald.

Svinkløv Klitplantage ligger på en fremspringende kridtknude, kløvet og furet af regnens erosion, der har givet klinten sine karakteristiske formationer, og som vitterlig kan minde om kolossale klove. En del af kyststrækningen hedder simpelthen Svinklovene, om end »kløv« (eller »klev«) faktisk kommmer af klif, der ganske enkelt er olddansk for en stejl bakke. Tidligere var skriverkridtet betydeligt mere blottet flere steder, hvilket gamle fotografier endnu vidner om, men i dag er Svinkløvs hvide indre skjult af jord og vegetation – måske nyfalden sne dog sine steder kan give en anelse om den effekt, de hvide frontpartier engang må have haft på landskabet.

Svinkløv, Bulbjerg og Hanstholm udgør hver deres naturlige forposter mod Nordsøen, der her møder Jylland i Vigsø Bugt og Jammerbugten, og som sammen tegner konturerne af Jyllands skulder. Det er nogle af de mest særegne og karakterfulde pejlemærker på kyststrækningen i den nordlige del af Thy, fra ’knækket’ ved Hanstholm og til Slettestrand. Herefter begynder Jylland så småt at strække hals mod nord, forbi Rubjerg Knude før endnu et afbræk ved Hirtshals, der tilføjer Vendsyssel en nordvendt kyst, indtil hovedlandet atter krummer opad for sidste gang i Skagens Odde og afslutningsvis løber ud mellem Skagerrak og Kattegat i Grenen – dér, hvor min rejse var begyndt.

Denne kyststrækning har tidligere været associeret med Lindormen, som ifølge lokale sagn slangede sig fra den yderste del af Skagens Odde, hvor halen mundede ud i Grenen, og hele vejen ned langs Nordvestjyllands kystlinje, indtil den stak hovedet op over vandet i Jammerbugtens fritstående tårn af såkaldt bryozokalk, Skarreklit. Nordjyllands geografiske grænse mod havet i vest var således også en mytologisk grænse mellem landet og det farlige farvand, hvor lindormen og andre utæmmede kaoskræfter huserede.

Jammerbugten er da også ét af de utilslørede stednavne, der uden større etymologisk granskning fortæller sin egen historie om den fortvivlelse, som har akkompagneret talrige skibsforlis og strandinger.

Der er imidlertid ikke noget, der er så skidt, at det ikke er godt for noget, som man siger, og det gælder også en bugt med så ildevarslende et navn som dette. I mange henseender har den selv samme »jammer«, der uundgåeligt har været forbundet med skæbnesvangre katastrofer, trods alt også varslet et velkomment supplement til en del nordjyders husholdning. Når havet først havde stillet sin sult på skibe og sømænd, kastede det gavmildt de gennemtyggede efterladenskaber op på land – et andet navn for Vesterhavet, der antydede dette berigende forhold til havbæstet, var Den blå Ko. Unægtelig et kreatur med skarpe tænder, stærke kæber og et uberegneligt bid, men også en betydningsfuld indtægtskilde, som udtrykket »at malke Den blå Ko« røber, og som gennem tiden har affødt mange stridigheder med myndigheder om retten over de ikke ubetydelige værdier, der kunne skylle i land.

Det er derfor næppe berettiget, når stednavnet læner sig op ad et vel pessimistisk verdenssyn, som vi kender fra udtrykket »Verdens Jammerdal«, f.eks. i en salme af Brorson, for som naturrige er verden vanskelig at forene med misantropisk klagesang – til trods for alverdens skibsforlis og naturkatastrofer. Eller som en anden dansk digter udtrykker det:

»Det aldrig i min Smag kan falde

Vor skjønne, lyse Jord at kalde

En Jammerdal, skjøndt her os rammer

Tidt Slag, der vække Hjertets Jammer.«

Christian Winther: »Til Ada Frederiksen« (1876)

Nej, »jammer« er et upassende navn for bugt såvel som dal – og trangen til at bryde ud i klagesang er i alle tilfælde det sidste, der melder sig, når man skuer ud over dette nordjyske hjørne af verden fra Stenbjerg, hvor kyststrækningens klovformede skrænter falder stejlt og smukt ned mod stranden.

Digteren Johan Skjoldborg, der selv er født i Thy, skriver om dette landskab: »Den Strandlinie, disse Buer i Vig og Næs, som Naturen selv har formet, er de skønneste Linier, jeg kender. ... Og saa Stilheden! Oprindeligheden er saa stor, at man tænker: Saaledes har dette ligget altsammen, siden Danmark dukkede op af Havet.« En oprindelighed, som han sætter på vers i samme essay:

»Før Marehalmens Pile

peged mod Himlens Pol,

før Ternens hvide Vinge

blinked i Blæst og Sol,

før Manden mødte Kvinden

i dybest Ensomhed –

I steg og sank I Bølger

ved Fjordens lave Bred.

I vugger og I sukker,

I synger Nat og Dag,

I spejler Himlens Farver,

er Jordens Aandedrag.

Der bor en Sjæl i Dybet,

som i en Kvindes Bryst,

og levende den bølger

imod vor lyse Kyst.«

Johan Skjoldborg: »Hannæsland« (Nord for Limfjorden, 1932)

Følelsen af oprindelighed er næppe kun digteren beskåret ved synet af denne kystlinje og landskaberne, den afgrænser; men ikke just »Saaledes« har udsigten taget sig ud, »siden Danmark dukkede op af Havet,« som Skjoldborg fremstiller det. Både Hanstholm, Bulbjerg og Svinkløv var dele af hver sine øer i et nordjysk øhav for få årtusinder siden, men vore dages fastland i Thy og Hanherred bærer rigtig nok fortsat sit tydelige præg af fortidens landskabskonturer, som landhævningen gradvis har føjet sammen i en fælles kyststrækning.

Udsigten over havet og kysten fra toppen af Stenbjerg er blot ét af flere ideelle udgangspunkter for at beundre og udforske dette gamle danske ørige – og i dag er vi tilmed så heldige, at vi kan vandre tørskoet fra ’ø’ til ’ø’, tværs over stenalderens havbund.

Bulbjerg, Skarreklit og Holger Danske

I tidernes morgen var Bulbjerg og Skarreklit en sammenhængende landskabsstruktur på samme ø, men havets appetit har gennem årtusinder ædt sig ind mellem dem og ikke alene afskåret Skarreklit fra Bulbjerg, men også gjort sidstnævnte til en del af Hanherreds kyst. Indtil langt op i det tyvende århundrede var Skarreklit dog en værdig lillesøster til det 47 meter høje Bulbjerg og et iøjnespringende skue, der ragede mindst 16 meter i vejret som en fritstående søjle, ca. 70 meter ude i havet. I 1978 knækkede den imidlertid under en hidsig efterårsstorm og har siden været reduceret til en lille stump, der kun med nød og næppe bryder havoverfladen.

I M. Galschiøts store værk, Danmark i Skildringer og Billeder fra 1887-1893, hvortil en lang række danske forfattere og kunstnere har bidraget, fæstnede en skuffet Asbjørn Oluf Erik Skram sig dog mindre ved datidens imponerende limstenslandskab end ved stedets tilsyneladende fravær af en lokal sagnhistorie:

»Men mærkværdigvis knytter der sig ikke Sagn til Bulbjærg. Holger Danske har ikke siddet her, og der er ingen almen kendt og hæderskronet Kæmpe, som oppe fra har slynget Skareklev [Skarreklit] ud i Vandet efter en flygtende Voldsmand; den staar der for egen Regning og tager imod de Stød og Puf, som Vesterhavet giver. Da Sandet gik ind over Land og jog Menneskene bort, medens det begravede deres Marker og Enge, har det med det samme lagt sig over deres Sagn og Fortællinger. Der kom ingen Trolde til at bo ved Klitterne, og i Bulbjærg Slot blev der lige saa øde som uden for.«

Intet kunne imidlertid være fjernere fra sandheden – sagnenes sandhed, altså. Ifølge folketroen er egnen omkring Bulbjerg tværtimod i høj grad præget af tidligere tiders voldsomme troldeaktivitet, ikke mindst i det sydlige højdedrag, Troldsting, hvor store kampesten bærer fingermærker fra troldenes greb og vidner om slagsmål, når de ikke har kunnet tale sig til rette.

»Holger Danske har ikke siddet her«, ærgrer Skram sig, men ifølge folkemindesamler Evald Tang Kristensen var Bulbjerg faktisk intet mindre end Holger Danskes bolig. Det er sågar sagnhelten selv, der har rejst Skarreklit på en guldfod, og på toppen af den dengang intakte havsøjle placerede han en skål med guldmønter, som han lod bevogte af angrebslystne ravne.

Et andet sagn beretter, hvordan en mytisk fugl hvert år hvæssede sit næb på Skarreklit, der således blev slidt mere og mere ned, og at verdens undergang var forudbestemt til at indtræffe, når der ikke var mere tilbage (som tidligere bemærket forsvandt næsten hele Skarreklit foruroligende nok i 1978).

Men der er altså ingen grund til at tro, at sandet har »lagt sig over deres Sagn og Fortællinger«.

Ikke kun de lokales beretninger, men også billedkunstnere, digtere og forfattere har foreviget indtryk herfra. I novellen »Eneboeren paa Bolbjerg« fra 1834 skriver Blicher f.eks., at Skarreklit knejsede som »en Klippe, stejl, rue, uformet liig en Oldtids Borgruin«, og i hans rejsebeskrivelse fra 1839, Vestlig Profil af den Cimbriske Halvøe fra Hamborg til Skagen, hedder det: »Jyllands eneste Klippe, eneste faste Bolværk mod Havet, hvid som Møens Bastioner, steil som Dover Klint.« Få årtier senere rejste også forfatteren Meïr Goldschmidt i denne del af Jylland, hvor han både beundrede Skarreklits »graa Obelisk« og bogstavelig talt blev bjergtaget af Bulbjerg:

»Mathematisk sammenlignet med Alperne vilde disse Høje rigtignok falde hen til næsten Intet; men Landskabet virker, paa Grund af Harmonien, med en Bjergegns Magt. Har man først, kommende fra den flade Lynghede, faaet den Forestilling, at den nærmeste grønne Klit er en Høj, saa bliver det Øvrige i Forhold dertil grandiost, og Bolbjerg hæver sig centralt med stor Vælde, som en virkelig Bjergknude. (...) Vi bestege da Bjerget, paa hvis Top der er en Indsænkning ligesom paa en gammel Vulkan. Det er imidlertid ikke Lava, kun Grus og Sand ovenpaa Kalkklippen. Naar man efter at være kommen ned i den lille Indsænkning gaar et Par Skridt frem, viser sig et Syn, som Alperne med al deres Storhed dog ikke opvise Mage til: Havet, det blaa Hav, der drøner ned i Dybet og med stedse voxende Magt viser det forskende Øje sin Uendelighed.«

Meïr Goldschmidt: Dagbog fra en Rejse paa Vestkysten af Vendsyssel og Thy (1865)

Uden at kende Alperne fra nærmere hold end gennemkørende nattog eller ruteflys fugleperspektiv tør jeg dog godt gætte, at bjergkæden utvivlsomt har bevaret al den æstetiske storhed, som mange kunstnere og rejsende har beskrevet, malet og fotograferet med stor entusiasme, og at de færreste bjergbestigere og -vandrere trods alt vil føle, at deres indtryk herfra har tabt i styrke, om de siden er draget til Bulbjerg.

Lidt presset må man vel indrømme en tilgivelig tendens til, at vore digtere af og til overkompenserer en kende, når Danmarks landskabelige ynder besynges – måske står de store oplevelser af den hjemlige natur ikke altid rigtig mål med samme naturs mere beskedne dimensioner, når indtrykkene skal videreformidles?

Det gør selvfølgelig ikke Goldschmidts begejstring for Bulbjerg spor mindre ægte. Og mon ikke også mange andre end jeg har følt, hvor vanskeligt ordene slår til, når man har tabt pusten af overvældende naturoplevelser – også i Danmarks bjergløse natur? Men behøver man forklejne Alperne for at blive lige så lamslået over bølger, der ruller i land for foden af Bulbjerg, som af en klar bjergsø i et alpinsk landskab? Jeg tror det ikke – men det er vel strengt taget heller ikke, hvad Goldschmidt gør.

Tværtimod har han ret i, at der fra toppen af dette nordjyske landskabsvidunder »viser sig et Syn, som Alperne med al deres Storhed dog ikke opvise Mage til«. Af hensyn til naturentusiasmen på Bulbjergs vegne havde det jo nok været lidt forstyrrende at fremhæve udsagnets underforståede eftersætning: at Alperne udfolder landskaber, som havudsigten fra Bulbjerg med al dens storhed naturligvis heller »ikke opvise Mage til«.

Pointen er og bliver, at der skam er overordentlig store naturoplevelser også i den ’lille’ natur. Glæden ved at betragte og dufte til en lyngplante er ikke nødvendigvis mindre end betagelsen af en californisk Redwood, der kan blive over 100 meter høj, ligesom henrykkelsen over en nyudsprungen bøg hverken behøver være større eller mindre end mødet med en eksotisk palme – oplevelserne er bare ikke »Mage til«.

Uden at underkende den virkning, som Jordens kæmpeskove og kolossale bjergkæder må have på beskueren, er det trods alt omsonst at anlægge en sammenlignelig målestok i forhold til oplevelsen. Der er utvivlsomt bemærkelsesværdige glæder ved at opleve både bjergkæder og ørkener, hvis lige er ikkeeksisterende i Danmark, hvilket imidlertid intet frarøver glæden ved at opleve en enestående kalkknude i Jylland.

Set fra havet dukker dette gråhvide kystmassiv op af den nordjyske undergrund som en hærget pandebrask på en begravet kæmpe. En ensom eneboer, hvis landskabsslægtninge man skal helt til den modsatte ende af landet for at finde af tilsvarende eller større dimensioner på Stevns og Møns klint, hvor kridtfundamentet under Danmarks geologiske undergrundsrige er blottet i kilometerlange kyststrækninger.

Bulbjerg er endvidere Danmarks eneste fuglefjeld, der siden Skarreklits kollaps har huset landets største koloni af rider på ca. 500 par. Det er i mere end én forstand et af Thys naturlige højdepunkter, men det betyder ikke, at den omkringliggende natur står i skyggen af denne bjergtagende formation. Fra flere højdedrag syd for Bulbjerg er der en smuk udsigt, der strækker sig fra Lund Fjord i syd til Vigsø Bugt og Jammerbugten mod nordvest og nordøst, hvor henholdsvis Hanstholm og Svinkløv udgør hver deres pejlepunkter på land.

Ikke blot ved kysten, men også midt i lyngen på toppen af bakkerne med de spredte sten, som isen engang har smidt, forstår man digteres trang til at genbeskrive landskabets opståen, og her bliver det atter nærværende.

»Der dukker landskabet op af is

tiden: en grøn ouverture.

En broget kohud strakt over rum

met mellem sine vindhjørner.

Tatoveret af lyn og helleristnin

ger, signeret af nordlyset.

Dér dukker Danmark op af gytjen

med sin strålende aura.«

Klaus Høeck: »Landskab, terrain« (Hjem, 1985)

Nåleskov slynger sig ind og ud af det kuperede hede- og kystlandskab syd for Bulbjerg, hvor Troldsting hæver sig som landskabets ryg (det var her, troldene med større eller mindre held mødtes for at rådslå).

Jeg fulgte den første del af deres eksempel, lod stenene ligge og rådslog med mig selv, før jeg besluttede at drage videre mod et af de få steder, der med et strejf af poetisk overdrivelse kan gøre det ud for en sand dansk vildmark: Hanstholm Vildtreservat.

Det vilde Vesten

Fra højdedrag i udkanten af Tved Klitplantage blev det hurtigt klart, at reservatet er både vildere og smukkere, end jeg havde forestillet mig. Her er ikke alene store vidder med råvildt, kronvildt og et rigt fugleliv, men også rum og ro til at nyde områdets på én gang genkendelige og dog ekstraordinære danskhed.

Og skønt Hanstholm Vildtreservat er så vidtstrakt for vore hjemlige naturforhold, er dette dog kun en mindre del af Nationalpark Thy, der strækker sig langs klitplantager, klitheder, søer og øde strande over 50 kilometer ned ad vestkysten til Agger Tange, nord for Thyborøn Kanal. Og lægger vi dertil det dramatiske kystlandskab nordøst for Hanstholm og følger kyststrækningen til Bulbjerg og Svinkløv for at fortsætte til Rubjerg Knude og videre mod Skagens Odde, finder vi velsagtens et af Danmarks allerlængste og mest varierede kystområder for den, der måtte foretrække en række dagslange vandringer i det fri.

Men selv om man begrænser sig til Hanstholm Vildtreservat, er afstandene i sig selv betragtelige, når man snor sig ind og ud af landskabets afkroge i håb om at få så meget med som muligt. Ikke desto mindre trak turen i vildmarken i første omgang færre veksler end ventet på mine trætte fødder, skønt jeg havde flere dages vandreture bag mig; tværtimod føltes det skridt for skridt som en optankning af nyt brændstof. Man kan sagtens gå sig træt, men indtil et vist punkt kan man åbenbart også gå sig til kræfter igen – i hvert fald så længe omgivelserne er så stimulerende som her.

Henover søernes tilfrosne overflader løb flere steder lange dybblå striber, nogle næsten parallelle, andre mere uregelmæssige, og flere var af hundred eller halvanden hundred meters længde. Store hvide, blændende søflader med streger af blåt midt i det gyldne panoramas åbne vidder, der er omgivet af skov og varierede klitlandskaber, og imellem hvis toppe Vesterhavet tegner sin egen blå horisontlinje – nærmest som naturens egne eksperimenter udi en flygtig kombination af abstrakt og naturalistisk kunst. Eller måske blot et resultat af varme- eller vandstandsforskelle?

Fra reservatets højeste punkt, Isbjerg, er der ikke blot udsigt til havet mellem klitternes toppe i vest, men også over store dele af den sydvestlige vildmark og Nors Sø, som i stenalderen var en havbugt. Som man kan forstå, er Isbjerg ikke en smeltende masse, der driver om på polarhavene, men en bakke flere kilometer inde i landet, skønt den imidlertid også har været en del af den gamle kystskrænt, som i stenalderen var yderste bolværk mod Vesterhavet.

Det er fantastisk at tænke sig, hvordan dette storslåede landskab er resultatet af årtusinders landskabsforandringer under sandets, vindens og vandets enorme kræfter – de samme kræfter, der endnu virker med stor voldsomhed ved mange danske kyster.

Men aftenen indfinder sig tidligt, selv en solrig vinterdag som denne, og før jeg anede det, begyndte mørket at lukke sig med overrumplende hast omkring Isbjerg og det åbne landskab, fjernt fra byernes gadebelysning.

»Træerne, tavse kolonner af silhouetter

mod aftenhimlens isviolet og gylden zinnober

Vifter, stråler, pyramider –

figurer der lukker om sig selv

står hvor de står, låst i jord«

Pia Tafdrup: »Eskalerende horisont« (Krystalskoven, 1992)

Det var blæst op, og skyerne, der i løbet af eftermiddagen var kommet drivende som spredte hvide himmelskibe, var efterhånden blevet til en grå aftenflåde, der fyldte det meste af det blåsorte dække, tungt lastet af morgendagens snebyger.

Og da vinteraftenens kulde først begyndte at sænke sig, gav den sig ikke god tid til at optrevle eftermiddagens sparsomme mildhed tråd for tråd, men trængte næsten øjeblikkeligt ind under huden som vand gennem et fiskenet. Vildtreservatet var øde nok til at føle, at jeg både var meget kold og meget alene, og de mange kilometers æstetiske landskabsrus, der syntes at have givet nye kræfter hele dagen igennem, afslørede pludselig, hvor meget der også var trukket på reservetankens eufori, som med ét var ved at være brugt op.

Horisontens havstribe blev snart sort under den tilstundende aftenhimmel, og granernes aftenkonturer stak ud i luften som spydspidser og hornede hjelme, der vajede truende frem og tilbage i vinden. Naturen ændrede karakter, og det, der havde været fortryllende eksotiske naturlyde dagen igennem, blev så småt erstattet af krattets diffuse raslen, gamle grenes abrupte knagen og de lejlighedsvise fodtrin af jeg-ved-ikke-hvad, der listede omkring i skyggerne.

I mørke er alle landskaber grå, afstande ubestemmelige og stier ugenkendelige, og dunkle tanker og associationer har vel af samme grund lettere ved at luske ud af skyggerne. For nogle er et lignende sindsmørke reglen og dagslyset undtagelsen, og måske ensomheden i aftenens farveløse vinterlandskab gav et lille indblik i denne verden. I hvert fald er det ikke ganske uforståeligt, hvorfor mørke sindsstemninger ofte trækker på mørke landskabsmetaforer, og måske var det derfor, at jeg tænkte på digteren Willum Peder Trellund, som jeg nåede at træffe nogle gange før hans død i 2006.

»Stormen spiller på savblad

over sorte graner,

en seismisk

sang af hvinende mørke.

Bølgeskær slibes

i det natsorte vinterhav.«

Willum Peder Trellund: Fra »Base Nord« (Sang over død, 1988)

Trellund, der blev 62 år, førte som ung begge sine hænder gennem en rundsav i et dramatisk selvmordsforsøg, men overlevede forbavsende nok sit blodige forehavende og blev siden Danmarks eneste digter uden hænder. Han udgav i sin levetid blot tre små digtsamlinger, men hans »sang af hvinende mørke« er ikke et mindre væsentligt hjørne af Danmarks gensidigt berigende natur- og kulturarv af den grund, selv om dette og andre af hans digte ganske vist endnu hører den mere ukendte del af dansk poesi til.

Men Trellund havde humor nok til at smile af sin egen beretning om, hvordan han som 20-årig havde »vinket farvel til sine hænder« – og livslys nok til også at tænde gnister i det poetiske mørke.

»I bålet stiger flammerne

stiger mørket

af aske,

omkring bålet svinder

mørket.

De sidste

gløder

tænder solen.«

Willum Peder Trellund: »Gennembrænding« (Sang over død, 1988)

Næste morgen kom sneflokke vrimlende som i Jeppe Aakjærs sang, »henover Diger trimlende,« hvor »det knyger ud af Himlene«, og hav og kyst stod i ét som en gråhvid grød med tætte klumper. Solen lod det dog ikke trække længere ud end til om eftermiddagen, hvor lyset skar igennem og indhyllede alt i en sitrende aura, der begyndte at bortsmelte det midlertidige dække og atter fremhævede Thys kontrastrige landskabslinjer og -konturer.

Jeg tog afsked med det vilde Vesten, mens det hvide betræk blev trukket tilbage for et vådt søle, og begav mig mod sydøst.

Kapitel 3: Frejas øje

Stavns Fjord, Hjortholm og Nordby Bakker

»Jeg elsker Skrænterne ned mod Fjorden,

den gule Lerjord, som møder Sandet.

Se her mit Indre. Se jeg er Jorden,

et nøgent Danmark. Her har du Landet!«

Helge Rode: »Fjorden« (Den stille Have, 1923)

Den kiedsom Vinter

De tunge snedyner og isglatte veje, der traditionelt har givet vinteren sin klassiske karakter på vore breddegrader, har kun sjældent besøgt Danmark i årene umiddelbart før og efter årtusindskiftet – og når de kom, var det oftest på kort visit, som jeg oplevede det under min færd i Thy. Men det er dog næppe alle, som ligefrem har savnet de arktiske gæsters længerevarende ophold i de år.

Det skinnende snedække og de tilisede sunde, som med få timers penselstrøg kan farve landet kridhvidt, belaster vel i længden tålmodigheden, ikke mindst hvis man har siddet ved radiatoren det meste af sit liv. Sneen, der nok kan få børn og barnlige sjæle til at juble, er naturligvis meget stemningsfuld, når den dekorativt daler ned over landskabet, men den er vanskelig at begrænse til juledagene, og når den endelig er faldet til, kan den trods alt stadig væk finde på at blive liggende i anstrengende lang tid. Alt dette hvidt i hvidt får øjnene til at løbe i vand, og tvinges man til at begive sig udenfor lidt for ofte, er det vanskeligt ikke at længes fraværende efter de første bøgeblade.

Men heller ikke en sne- og frostfattig vinter er dog den mest oplivende oplevelse – efterårets og vinterens snævre farvevariationer synes i alle tilfælde at lade forårets og sommerens meget efter. Himlen skjules i reglen bag et råhvidt lærred, som kun sjældent opløses af spredte skyer eller en mat sol på en forbigående gråblå baggrund. Havet er isnende, hvad enten det er tilfrosset eller ej, blomster er der stort set ingen af, og det nedfaldne løv er blevet til et brunligt søle i skovbunden – klægt, koldt og klamt.

Mørket sænker sig om eftermiddagen, og natten strækker sig næsten frem til tidlig formiddag, kun for at blive midlertidigt afløst af dagslysets farveløse og forskelsløse intermezzo. Kort fortalt: »Den kiedsom Vinter gik sin Gang / Den Dag saa kort, den nat saa lang,« som Ambrosius Stub så trøstesløst indleder den kendteste af sine Gudelige Arier fra midten af 1700-tallet.

At der imidlertid er mere og andet at sige om dét, opdagede jeg på Samsø. Jeg havde godt nok så småt fået færten af det de foregående vintre, men min nyvundne naturentusiasme til trods var de grå måneder dog fortsat ikke min foretrukne årstid at genopdage Danmark i, og hidtil havde min lille odyssé endog været begunstiget af vejret – denne gang begyndte det ugunstive vejr imidlertid ved min ankomst.

Jeg sejlede til Samsø en stormfuld vintermorgen og var knap nok kommet i land på øen, før yderligere sejlads måtte indstilles. Himlen var svøbt i en kold og blygrå kappe, vindstød af orkanstyrke opildnede stormen, og sporadiske regndråber afløstes på må og få af emsige regnskyl. Da himmelsluserne allernådigst blev lukket, efterlod de en bleg hinde om solen, og bag de duggede ruder løb Samsøs marker og bakker sammen i glansløse gråbrune flader.

Ikke desto mindre indfriede dog hverken årstiden eller øen forventningerne til Stubs »kiedsomme Vinter«.

I virkeligheden er der jo intet så gråt, at det ikke ved nærmere eftersyn gemmer på noget blåt. Bag disens slør træder landskabet os drømmende i møde, og sjældent er det så ensfarvet og monotont, at ikke et minimum af nysgerrighed opløser det i flere af farvespektrets righoldige nuancer. Man behøver således ikke rejse til tropiske lande eller investere i eksotiske potteplanter for at finde violette og orangerøde naturfarver, men skal blot bevæge sig ud i nogle af de ganske almindelige danske landskaber og betragte nogle af de ganske almindelige danske træer, for minsandten om ikke de under deres aflagte og hengemte sommergrønne rober afslører varme og vovede farver – om vinteren.

Talrige steder står nøgne piletræer som brændende læhegn langs Samsøs marker og veje, og hist og pist rager en ensom pil forblæst op ved kysten som en blussende signalflamme – for uden deres blade fremtræder de orange grene som et virvar af ubevægelig ild.

Endnu rigere er øen på birketræer, der sine steder står så tæt, at man vitterlig knap nok kan se skoven for bare træer. Hvor ordinære de hvidspættede stammer end kan tage sig ud på nært hold, er der intet ordinært ved dét farveindtryk, grenene fremtryller på blot en lille smule afstand. De bladløse birke er om muligt lige så smukke om vinteren som i deres nyudsprungne forårspragt, for der hviler et helt særligt skær over de afklædte bordeauxrøde grene, når flere tætstående træer iagttages samlet. Som spinkle fingerknogler trænger stammerne op af jorden, omgivet af et spøgelsesagtigt violet skær, der imidlertid af optiske grunde fortoner sig som tryllestøv, desto tættere man kommer.

I skovbunden og ved gadekærene bliver man mindet om, at vinterfarvede vintergækker for længst har fået selskab af smørgule erantis – og får man først blikket ned i jordhøjde, kan farverne sine steder være mildt blændende, for ikke at sige skrigende. Når sneen udebliver er mosset i skovbunden nemlig også om vinteren fosforescerende grønt, og langs strande og kyststrækninger har naturen som gavmildt supplement strøet titusindvis af hele og knuste blåmuslingeskaller øen rundt, hvor de glimter som blålige ædelstene – ja, ofte er de ved fugles mellemkomst havnet højt oppe i Nordby Bakker.

Heller ikke Samsøs hedelandskab er kun brunt i brunt – også på Nordby Hede lyser mosser op i irgrønne og neongrønne nuancer, og lyngens puder veksler mellem nougatbrune, rødbrune og mørkebrune betræk, der strækker sig helt ud til nordøens østkyst, hvor de iblandes gult klitgræs og får selskab af fyr og birk.

Det korte af det lange er, at jo nøjere man kigger efter, desto mere farverig bliver naturligvis også den mest farveløse tid på året. Keine Hexerei, nur Aufmerksamkeit.

Og så er det jo værd at tage med, at der ingen steder er nogen trængsel. Det er nemlig »uden for sæsonen«, og overladt til sig selv kan man såmænd også lade farvedetaljer være farvedetaljer og i stedet fortabe sig tavst i det store, mennesketomme panorama – og få det lidt som digteren:

»Foran et landskab står du

uden at se på noget bestemt

– og mærker derfor alt

En stilhed der bliver ved med

at opfinde sig selv«

Peter Nielsen: »Foran et landskab« (Medfødte sekunder, 1992)

Samsøs blodbestænkede valplads

Der har været mennesker på Samsø allerede ved istidens afslutning for omtrent tolv tusind år siden, hvor øen endnu var landfast med Jylland, muligvis blot omstrejfende jægere. Ca. syv tusind år f.v.t. steg vandniveauet imidlertid, og Samsø isoleredes ikke alene som én, men som to separate øer.

Langsommere begyndte landhævningen, der trægt modvirkede noget af havstigningen, og disse modsatvirkende kræfter har i forskellige perioder haft varierende betydning for landskabsdannelsen. Det gælder også Samsø, hvor Stavns Fjord, der tidligere udgjorde en eller flere ferskvandssøer, blev et åbent havområde omkr. 4900 f.v.t., efter at havvandet var trængt ind over området. De tidligste bopladser er ligeledes omtrent seks-syv tusind år gamle og har været anlagt midt på øen, dengang området blev åbnet mod havet – først nogle årtusinders landhævning senere har det fået karakter af en fjord, og Samsø er sideløbende blevet til den sammenhængende ø, vi kender i dag.

Endnu senere er Danmarks øvrige landsdele så blevet knyttet stadig tættere sammen af menneskelige kræfter i form af handel og magtpolitik, og her har øens strategiske beliggenhed mellem Jylland, Fyn og Sjælland gjort fjordens perfekte naturhavn stadig mere betydningsfuld.

Stavns Fjord ligger i læ af det fem kilometer lange Besser Rev, der strækker sig ud i havet som et smalt skjold mod Kattegat og beskytter fjordens indre kyster og holme. Dens største og mest særprægede ø er Hjortholm, hvorfra Trehøje på nordøen og ikke mindst tvillingebakkerne Søndre Borgbanke og Nordre Borgbanke på sydøen giver en formidabel udsigt. I klart vejr kan man fra øens højeste punkt ikke blot overvåge Stavns Fjord og Sælvig Bugt, men tilmed holde øje med hele det nære farvand omkring Samsø i alle retninger.

Pæle af takstræ ved Stavns Havn stammer fra omkr. 400 e.v.t. og har muligvis været dele af et havneanlæg – i alle tilfælde har øen og fjorden utvivlsomt været et vigtigt knudepunkt, da Danmark siden blev et etableret rige af både navn og gavn, og hvor Samsø var placeret i hjertet af det danske havland.

Anlæggelsen af Kanhavekanalen tværs over øens smalleste sted i år 726 understreger og forstærker denne udvikling. Med sine knap halvanden meters dybde, elleve meters bredde og 500 meters længde er den plankebelagte kanal en af Nordens mest spektakulære ingeniørbedrifter i den tidlige vikingetid. Takket være denne direkte søvej mellem Samsøs østvendte fjord og vestvendte bugt kunne man nu kontrollere farvandene omkring øen med stor effektivitet. Og hvis galt skulle være, kunne man såmænd også overraske en fjendtlig flåde, der måtte forsøge at blokere eller trænge ind i Stavns Fjord, ved at smutte ud gennem kanalen i al ubemærkethed og sejle nord eller syd om øen for dernæst at fange fjendens skibe i en knibtangsmanøvre.

Med en stadig større flåde har dette lukkede fjordrige af øer i øen kunnet fungere som et naturskabt fæstningsanlæg for en vordende sømagt med tiltagende internationale forbindelser og interesser.

På dette tidspunkt var Danmark allerede et land og et rige med en længere historie bag sig, skønt landet ikke sjældent var opsplittet i flere kongedømmer – og skulle blive det igen. Saxo opererer eksempelvis med ikke mindre end tres navngivne danske konger før Harald Blåtands regeringstid i sidste halvdel af 900-tallet, og til trods for at nogle af disse slet ikke er danske, og at andre helt er opdigtede, betyder det langtfra, at der ikke også i århundrederne før Harald Blåtand er adskillige konger, som kan siges at have hersket over Danmark.

Den allertidligste danmarkshistorie fortaber sig naturligvis i sagns, sagaers og sanges fantasifulde, men fascinerende tåger. Ifølge visse traditioner er det Dan, der grundlægger det danske kongerige, efter hvem landet passende får navnet Danmark, mens det ifølge andre traditioner er Skjold, der er danernes første konge, og som tillige bliver stamfader til kongeslægten Skjoldungerne.

Skjoldungerne har efterladt sig spor mange steder, blandt andet i Sangen om Bjovulf, hvis hovedperson selv er af skjoldungeæt. Den ældste version stammer fra et oldengelsk håndskrift, der blev nedskrevet omkr. år 1000, men fortællingen har sandsynligvis eksisteret på skrift allerede siden midten af 700-tallet.

Hvad der måtte være af traditionel historisk substans i kvadets handlingsrammer, skal imidlertid søges i begyndelsen af 500-tallet, fortrinsvis i Roars kongehal, Heorot. På linje med andre dramaer fra den nordiske sagnskat, er det en fortælling, som utvivlsomt kan give moderne læsere visse mindelser om Tolkien, der da også havde foretaget særdeles grundige studier af netop Sangen om Bjovulf – et heltekvad, der bl.a. benævner kong Roar som »ringenes herre« og »ringenes giver«.

Men det er en anden historie.

Handlingsgangen tyder imidlertid også i nogen grad på, at Jylland-Fyn og Sjælland-Skåne på dette tidspunkt var blevet delt i to separate, men allierede kongeriger, der tidligere kan have været ét. Grænserne har naturligvis forandret sig adskillige gange både før og siden, helt op i det tyvende århundrede, og jo længere vi kommer tilbage i tiden, desto vanskeligere bliver de at præcisere. Det er dog næppe helt ved siden af at anslå, at Danmark i nogen grad begyndte at eksistere som omskifteligt, men dog stadig mere definerbart landområde – og i hyppigere grad efterhånden også samlet rige – fra begyndelsen af 700-tallet, muligvis tidligere.

Allerede i 300-400-tallet bygges der betydelige forsvarsanlæg, f.eks. i form af omfattende undersøiske pælespærringer, som skulle sikre nogle af fjordene mod angrebsflåder, og flere kilometerlange forsvarsvolde på land, der tyder på en magtfuld regional- eller centralmagt med kapacitet til at iværksætte arbejds- og ressourcekrævende forsvarskonstruktioner af anseelig størrelse. I slutningen af 600-tallet og begyndelsen af 700-tallet er der atter en vidstrakt anlægsaktivitet. Første del af Dannevirke, den store fæstningsvold mod syd, påbegyndtes og udbyggedes i slutningen af 600-tallet, og ved Kolding Fjord blev der konstrueret en stor søspærring i 690, mens Kanhavekanalen som nævnt blev anlagt omkr. år 726.

Sporene efter kanalen er stadig væk lette at se, idet der løber en markant fordybning tværs over øen, omkring en kilometer nord for landsbyen Stavns. Men hvor længe kanalen i sin tid har været i brug, er uvist, og hvilken konge, der regerede Danmark, da den blev anlagt, står heller ikke helt klart.

Et ikke urealistisk bud er måske Angantyr, der sandsynligvis grundlagde Ribe, men som også er knyttet til Samsø med et ganske særligt – og ganske drabeligt – sagn. Det var netop her, at Angantyr og hans elleve besærkerbrødre udkæmpede en blodig kamp mod de svenske blodsbrødre Hjalmar og Orvar Odd om prinssesse Ingeborg. Angantyr sårede Hjalmar dødeligt med sit magiske sværd Tyrfing, men både han selv og hans brødre blev dræbt under slaget.

I 1817, mere end et årtusind senere, blev denne tragedie til et afsnit i Blichers Jyllandsreise i sex Døgn, hvor Samsø omtales som »Hiin Oldtidens blodbestænkede Valplads,« fordi Ingeborgs og Hjalmars lykke blev knust af Angantyrs »Besærkerskare saa arrig og slem, / Han selv den værste af alle dem«.

Angantyr var givet en historisk konge i Danmark, men inden vi bekræfter alt for mange fordomme om vore vilde forfædre, kan det måske være værd at bemærke i kontrast hertil, hvordan den danske kong Roar i den allerede omtalte fortælling om Bjovulf til gengæld opstiller en tidligere konges »blodsultne ånd« som opbyggeligt skræmmeeksempel på, hvor galt vildskaben kan gå, og indskærper menneskelighed:

»… Men ind i hans bryst

krøb den blodsultne ånd; han gav ingen ringe

til danerhæder; henlevede glædesløs,

til han nødtes mod dybet i nødstimers dødskamp,

langsom landesorg. Tag ved lære af det,

handl menneskeligt! Det er mig der har sagt dig det,

en mand der kan mindes.«

Sangen om Bjovulf (Oversat af Andreas Haarder, 1984)

Særlig krigerisk er heller ikke det historiske stednavn, Munarvágr (kærlighedens eller længslens bugt). I Ragnar Lodbrogs Saga hedder det f.eks. om Øgmund hin Danske, at han lagde til »ved Samsø i Munarvig« med fem skibe, og i Hervørs og Kong Heidreks Saga lægger også Angantyr og hans elleve besærkerbrødre an ved »Havn i Munarvaag«, hvorimod Hjalmar »landede med sine fire Skibe paa den anden Side af Samsø i den Havn, som hedder Unavaag«.

Hvad der end gemmer sig bag diverse »blodsultne« sagn om den historiske Angantyr, som altså muligvis var den konge, der lod Kanhavekanalen anlægge, må faghistorikerne nørkle videre med – men overleveringen vil vide, at kongen og hans brødre blev gravstedt i tolv høje på den sydlige del af Samsø.

Hvorom alting er, var Samsø alt andet end en tilfældig dansk ø og Stavns Fjord afgjort heller ikke en hvilken som helst fjord på Angantyrs tid i første halvdel af 700-tallet, men derimod et strategisk hjerte i et veletableret dansk rige. Og har man held til at betragte den enestående udsigt over farvandene omkring øen fra Hjortholms høje dybt inde i fjorden, er det ganske oplagt, hvorfor lige netop dette nøglepunkt også engang har været hjemsted for et af øens historiske borganlæg.

Den tidligste skriftlige kilde til navnet »Hjortholm« stammer fra Kong Valdemars Jordebog fra 1200-tallet, hvor øen kaldes Due Hjortholm (To Hjortholm), hvilket måske betyder, at den har været tvedelt ved højvande. I 1675 skrev Peder Resen herom i en beskrivelse af Samsø, at Hjortholms oprindelige borganlæg havde navn efter Hjortvar, en sønnesøn af kong Frode den Tredje Fredegod, »der levede (floruit) omkring år 10 e.Kr., og som uden tvivl var denne borgs grundlægger«. Resen forklarede endvidere, at »Holme/Holma« betyder en lille ø omgivet af et hav eller en indsø, hvorfor Hjortholm altså betyder Hjortvars Ø. Samme år udgav salmedigteren Thomas Kingo Samsøes korte Beskrivelse og refererede her ligeledes til de »affaldne Vrag«, der var tilbage af Hjortholms fæstning, efter at »Tidens Aadig Tand« har »ædt og jefned dend«.

I lighed med Roskilde Fjord, der var en strategisk god placering for et andet af Danmarks tidligste magtcentre, kongebyen Lejre, som man mener var hjemstedet for Heorot i Sangen om Bjovulf, var Hjortholm i Stavns Fjord en god placering af et vigtigt voldsted.

Saxo kalder i øvrigt kongehallen Heorot for Hjort, hvilket pudsigt nok minder ikke så lidt om Hjortholm, men selv om voldstedet her naturligvis næppe har været sammenligneligt med Heorot, skal man dog ikke kaste mange blikke på den lille ø i Stavns Fjord for at drømme sig tilbage til en tid i midten af det første årtusind, hvor halvmytiske konger huserede og lagde fundamentet for den kommende vikingetid.

Når Helge Rode digter om en unavngiven konge, der efter hårde og blodige kampe vender hjem til en fjord i Danmark, kunne det i og for sig lige så godt være her, i Stavns Fjord ved borgbankerne på Hjortholm:

»Og solen smiler og Vandet blinker

og sagte kysser hver Bølge Sandet.

Vær stille! Bøgenes Blade vinker,

og det er Danmark, som intet Andet.

O Livets Dyb af livsalig varme,

da Kongen bøjed sig frem i Stavnen,

for begge Kyster var Velkomstarme,

som drog ham dybere ind i Favnen.

Og højt paa Stenen, helt inderst inde

med blik, som missed mod blink fra Vandet,

stod rank og solbrændt hans unge Kvinde.

– Og hun var Danmark, som intet Andet.«

Helge Rode: »Fjorden« (Den stille Have, 1923)

Frejas Øje og Nordby Bakker

Fra en række udsigtspunkter ved Stavns Fjord hæver øens bakkeprofiler sig over de fleste øvrige holme. Mest prominente er Nordre Borgbanke og Søndre Borgbanke, imellem hvilke en snæver sti kaldes Kavalergangen – af endnu mere iøjnefaldende grunde, dengang bakkerne var helt blottede for krat og træer.

Nogle af øens kær er oprindelig gravet eller udbygget, muligvis i tilknytning til voldstedet, men så langt tilbage, man har kunnet undersøge, har øen dog aldrig været opdyrket, og bortset fra perioden, hvor voldstedet har været i brug, er Hjortholm et af de menneskeligt set mest uberørte steder i Danmark. Øen har stort set alene tjent som græsningsområde for halvvilde heste og kreaturer, og det er for at bevare en del af den særegne natur, der er et resultat heraf, at man endnu udsætter gutefår – en gammel race, der i øvrigt kan føres helt tilbage til vikingetiden, muligvis endnu længere.

Den fredede ø er helt lukket for uvedkommende adgang, så dette unikke stykke natur ikke bliver trampet ned, men med års mellemrum arrangeres der dog offentlige ture til Hjortholm, først og fremmest for samsinge.

Der er mere end et dusin vandhuller på øen, og knap halvdelen omkranser de to store borgbanker som spredte smykker. Det smukkeste af dem alle ligger øst for Nordre Borgbanke, og hvor de øvrige har forholdsvis ordinære navne som f.eks. Eriks Kær og Hestehale Kær, er dette vandhul ganske særegent navngivet af en tidligere overinspektør ved Nationalmuseet, Jørgen Troels-Smith (1916-1991). Ingen har studeret Hjortholm så grundigt som han, og da han valgte at kalde kæret for Frejas Øje, ramte han vist en usædvanlig poetisk åre for en akademisk forsker:

»Om efteråret og frem til foråret er det helt fyldt med vand, og rundt langs bredderne er der en bred bræmme af vandranunkel (Batrachium). Når den blomstrer om foråret, er der helt hvidt af blomster. Efter vandranunklerne, ud mod vandhullets midte, kommer en zone med svømmende vandaks (Potamogeton natans), hvis rødbrune blade flyder på vandets overflade. Vandhullets midte er helt vegetationsløs. Står man oppe på den høje borgbanke og ser ned, ligner det fuldstændig et smilende øje, hvor vandranunklens blomster er det hvide i øjet, de mørkt rødbrune vandaks er iris, mens den vegetationsløse del er den sorte pupil. (…) Men selv Frejas Øje kan med adskillige års mellemrum tørre helt ud i meget varme og tørre somre, og så vil det smilende Frejas Øje forvandles til Odins blinde øje. Så er der ingen blomster, og det lerholdige dynd på bunden krakelerer og får en uhyggelig lighed med et blindt øje.«

Jørgen Troels-Smith: »Kær og vandhuller på Hjortholm« (Stavns Fjord, 1995)

Efter at have besøgt Hjortholm og vandret rundt om det meste af Stavns Fjord begav jeg mig langs den 7-8 kilometer lange vestkyst fra Asmindør Hage til Issehoved i nord. Kystlandskabet består blandt andet af markante skrænter, smeltevandskløfter og »skår« – dybe dale på kryds og tværs af den kuperede nordø.

Det mest dramatiske landskabssnit ud mod havet er utvivlsomt Møgelskår, og fra toppen af højdedragene på begge sider af kløften er der ikke blot en svimlende udsigt over den bugtende stenstrand mellem det dybblå hav og de orange skrænter, men også til den lille ø, Tunø, midt mellem Samsø og Jylland.

Udover de mange rå skrænters bratte fald mod havet præges landskabet af et virvar af nænsomt afrundede kurver, som højdemæssigt kulminerer et par kilometer nord for Møgelskår i det 64 meter høje Ballebjerg, Samsøs højeste tinde.

Nordby Bakkers nøgne kupler, som jeg havde held til at gennemvandre i flere omgange, er i det hele taget ikke mindre befordrende for associationer til eventyrlige sagnlandskaber end Stavns Fjord. På forskellige tidspunkter af døgnet og under vidt forskellige vejrlig skaber de mange udsigtspunkter og dybe dale et væld af omskifteligt sammenflettede landskabslinjer, når man på sin vej gennem landskabet følger kurverne hæve sig over og under hinanden i lagdelte horisontbilleder.

I en tæt formiddagståge blev disse bakker bag bakker til utydeligt sejlende skygger af stadig mere udflydende konturer, der gradvist smeltede sammen med den himmelgrå baggrund foroven eller gled i ét med den havgrå horisont forneden; i løbet af eftermiddagen grønnedes de atter, som solen pulveriserede tågen, og under de sidste aftentimer blev landskabet indhyllet i svagt rødlige skær, der tegnede blide kontraster og bløde skyggeovergange mellem de kystnære bakkedrag.

Ligesom Skagens Odde munder ud i Grenen, der ændrer form og retning under skiftende vejr og årstider, munder Samsøs egen nordspids ud i en lille sandrevle, der vifter og bøjer sig for naturens omskiftelighed. Herfra rækker kysten et par hundrede flade meter mod syd hen til bakkerne, der så skyder brat i vejret som en mur – Issehoved.

Ikke at dette landskab umiddelbart giver mange mindelser om en isse eller et hoved i klart vejr, men under morgenens tætte tåge eller skumringens tiltagende mørke er sagen naturligvis en anden. Her bliver Samsøs nordlige bakker såmænd let til både ragede isser, runde skuldre og bløde bryster, alt efter perspektiv og fantasi.

Men først og fremmest er det bare ualmindelig smukt at se bakkernes skyggeprofiler smelte sammen, mens himlen mørknes, solen går ned, og månen trækker lyset til sig.

»Himmelens gyldne og bleggrønne Brand

slukker udover det dunkle Vand;

Maanen staar som et Sølvskjold

med sortblaa Emaillerand.«

Johannes Jørgensen: »Gamle Sange« (Af det dybe, 1909)

Kapitel 4: Forinden den drev det til flod

Rørbæk Sø, Gudenå og Sukkertoppen

»Der ruller de Bække saa tungt gennem Dal,

langmodigt ta’r Aaen imod

og skrider til Havs i en sindig Spiral,

forinden den drev det til Flod.«

Jeppe Aakjær: Fra »Jylland« (Fri Felt, 1905)

Den glemte verden

Engang var floderne blandt forudsætningerne for kulturdannelse i større skala. Allerede tre årtusinder før vor tidsregning var Tigris og Eufrat udspringet for oldtidens første bystater og riger i Mesopotamien, der betyder »landet mellem floderne«, og næsten samtidig var Nilen kulturens navlestreng for det kommende egyptiske imperium. Endnu i vore dage fungerer store flodsystemer som vigtige transportveje og er fortsat afgørende for vidtstrakte landområders frugtbarhed, og visse steder omgås de stadig væk med hellig ærefrygt, som det f.eks. er tilfældet for Ganges’ vedkommende blandt hinduer.

Nilen, der løber knap 6.700 km gennem Nordøstafrika og munder ud i Middelhavet, blev tidligere anset for at være verdens længste flod, men brasilianske forskere hævdede i 2007 at have fundet et nyt udspring til Amazon-floden, der gør den sydamerikanske rival 100 km længere. Verdens tredjelængste flod, Yangtze, strækker sig 6.300 km gennem Kina, mens Volga, der er Europas længste flod, når en længde af godt 3.500 km fra Valdaj-højene nordøst for Moskva til det Kaspiske Hav.

Det er naturligvis ikke størrelsesforhold, som Danmarks vandløb kan konkurrere med, men det betyder ikke, at landet nødvendigvis er flodløst. Og når vi som bekendt har indtil flere højdedrag, der med urette bærer bjergnavne, er det vel næsten kun på sin plads, at der også findes vandløb, som trods deres ydmyge længde strengt taget er floder: Gudenå og Skjern Å.

Denne uventede karakteristik beror selvfølgelig på en definition af »å« og »flod«, der afviger fra dagligsproget – hvilket dog også ofte er rimeligt nok. Det er jo næppe tilstrækkeligt at konstatere, at en flod er større end en å, der igen er større end en bæk, eftersom det ikke er umiddelbart indlysende, hvornår bækken egentlig er stor nok til at blive en å eller åen stor nok til at blive en flod. Tilsyneladende er kvantitet da heller ikke i denne sammenhæng et mål for kvalitet, for der er andre forhold end størrelsen, der spiller ind, blandt andet visse flodkarakteristiske planter og dyr, som man altså har fundet i Gudenå og Skjern Å.

Man kan så indvende, at vi nu engang historisk har navngivet de danske vandløb som åer og bække, hvorfor der i det mindste ud fra en rent sproglig konstatering aldrig har været floder i Danmark. Men hvis sproget således alligevel skal være det udslagsgivende argument imod de to store vandløbs status som floder, får vi visse problemer med stednavne som f.eks. Himmelbjerget, Bulbjerg, Lerbjerg, Mulbjerge, Mols Bjerge, Svanninge Bjerge – og så videre.

Der bliver med andre ord snydt på navnevægten både her og der blandt Danmarks prominente naturlokaliteter – men denne tendens går for så vidt begge veje, så mon ikke det samlede regnskab med god vilje er blot en lille smule i balance, hvis vi vænner os til, at to af landets længste vandløb er små floder?

Skjern Å flyder 94 km mod vest fra bunden af en lille sø i Tinnet Krat for sluttelig at munde ud i et vidtstrakt floddelta ved Ringkøbing Fjord og derved blande vande med Vesterhavet; dens storesøster, Gudenå, kringler sig 158 km mod øst og munder ud i Randers Fjord og Kattegat. Navnet Gudenå – eller Gudenåen – betyder »den til guderne indviede« og var tidligere forbeholdt strækningen nord for Silkeborg, men tilskrives i dag hele vandløbet.

Kun et pileskuds afstand adskiller de store jyske åer – eller små danske floder – fra at mødes og derved gennemskære hele Jylland på tværs. Ikke langt fra de to kildevæld krydser også Hærvejen gennem området, der således fuldender billedet af Tinnet Krat som et jysk natur- og kulturhistorisk knudepunkt. Historisk er ruten – eller dele af den – dog også blevet kaldt Oksevejen, Kongevejen og Romvejen, hvilket fortæller en del om dens alsidige og tværkulturelle betydningshistorie, før den efter fire årtusinders brug blev endegyldigt udkonkurreret som handelsrute af skibs- og jernbanefarten.

»Hærvej« har tidligere været en almindelig betegnelse for flere færdselsruter, men historikeren Hugo Matthiesen knyttede det i 1930 til nogle af de strækninger, der tidligere var Jyllands vigtigste vejnet, og derved er det blevet. Den var gravet frem af glemslen, og senere er den blevet etableret som en oplagt vandre- og cykelrute langs vandskellet fra Nordjylland til Dannevirke.

Det var da også netop et sted på den midtjyske del af Hærvejen, at det gik galt, da jeg en af de tidligste forårsmorgener spadserede sydpå i retning af kildevældet i Tinnet Krat. Jeg havde lagt Stavns Fjord og Nordby Bakker bag mig og var nu atter tilbage på fastlandet for at finde Gudenåen, da jeg undervejs løb ind i det, der skulle vise sig at være en af de større overraskelser på hele min danmarks-odyssé.

Det var ikke første gang, jeg forvekslede genveje med omveje, og det skulle heller ikke blive den sidste, for uanset hvor velbevæbnet med kort og anvisninger, jeg har begivet mig af sted, har jeg ofte formået at forvilde mig bort fra stier og veje med legende lethed. Skønt jeg lige så ofte har måttet krydse både hegn, sump og krat for at finde tilbage, har det ikke desto mindre i reglen været forvirringen værd – ja sommetider kan det nærmest være et rent lykketræf at komme på afveje. Det sidste var netop tilfældet denne milde solskinsdag, hvor jeg lige skulle skyde ’genvej’ over en hede, hvilket imidlertid snart udviklede sig til en betydelig omvej, under hvilken stadig flere uimodståelige forgreninger bød sig til.

Et par kirsebærtræer skød deres hvide blomsterarme i alle retninger og mindede mig om en af Nis Petersens smukkeste naturpoetiske metaforer:

»Naar kirsebærtræerne blomstrer

– det gør de i denne Stund –

er det, som Jorden rækker

Himlen sin Blomstermund.«

Nis Petersen: »Naar Kirsebærtræerne blomstrer« (Nattens Pibere, 1926)

Et andet sted var det en indbydende udsigt, som trak tiden ud og min retningssans skæv, snart en pudsig skyformation i horisonten, og så en mørk silhouet af et ugenkendeligt dyr, der sprang i skjul. Detaljer, glimt og stemninger, som fascinerer eller distraherer, og som ofte har det med at afsløre nye fristelser, der også bare lige skal underkastes et forbigående blik, men i stedet fænger og lokker yderligere på afveje – en svalende skygge under et vindblæst træ, en farvestrålende blomst, en pudsig duft.

Er man først slået ind på den galej, flyder tid, sted og afstand umærkeligt ud i selvudvidende cirkler – lidt ligesom i den gamle børnesang om bjerget i skoven, der hele tiden tilføjes nye detaljer. Dét, der begyndte med et træ på et bjerg i en skov, bliver efterhånden til »bladet på kvisten, kvisten på grenen, grenen på træet, træet på bjerget, bjerget ligger langt ude i skoven« ...

Sådan førte også denne dag det ene til det andet, og det andet til det tredje, indtil jeg havde forceret lovligt mange hegn og fuldstændig mistet orienteringen. Og knap nok var jeg standset op og havde bestemt mig for en mere eller mindre vilkårlig returrute, før det skete igen – et funklende lys mellem træerne fangede min opmærksomhed og trak mig til sig som blinket på en fiskeline.

Denne nysgerrighed, der såmænd også bare kan ende med tilmudrede sko på en privat og pløret pløjemark, krones dog som allerede røbet også til tider med held. Hvem har vel ikke i sin barndom drømt om at finde et ukendt rige, der var undsluppet tidens foranderlighed og henlå skjult for omverdenen? Et eventyrligt vildnis, hvor man kunne risikere at stå ansigt til tandsæt med en tungt åndende Tyrannosaurus Rex, eller måske blive venner med en jaguar som den halvdanske indianerdreng i Torry Gredsteds Paw i urskoven? Det har jeg – for mange år siden – og selv om jeg ikke længere ligefrem var drevet af forhåbningen om at finde en overset bestand af levende fortidsøgler, kunne det godt gippe i en rest af barndommens urskovslængsler, da jeg på mine vildveje til Tinnet Krat pludselig og uventet stod foran en vældig vandflade.

Fra den nordøstlige bred, hvor landskabet havde åbnet sig, var der intet andet at se end en vidstrakt sø, omkranset af et bælte af skov, eng og overdrev, der næsten lukkede sig om sig selv. Det var som at træde ind i et ukendt naturrige, indesluttet i sit eget storslåede panorama – sollyset lagde sig over søen som en sitrende belægning af spejlblankt kviksølv, og en svane krydsede vandspejlet i ensom majestæt. Hist og pist blandede rækker af nyudsprungne træer sig med deres nøgne artsfæller i det gryende forår, mens en kredsende fiskeørn fuldendte den forunderlige stemning, der hvilede over dette fortryllende landskab.

Eller med digterens ord:

»Der ligger en Sø og lyser,

den Sø den suger al Dagens Glans,

og op fra dens Vande strømmer

et Skær, der spinder i dugget Krans

de Holme, der paa den drømmer.«

Viggo Stuckenberg: »Der ligger en Sø og lyser« (Sidste Digte, 1906)

Selv ikke resterne af den bedst bevarede barnefantasi kan selvfølgelig strække det til en tro på, at der i dette lille land endnu skulle være uopdagede dale og uudforskede søer, som måtte være gået fri af sattelitfotos og kartografer. Kan hænde, at en ornitolog skaber sensation i fagkredse ved at spotte en genkommen fugleart, der atter er begyndt at yngle i et genoprettet hjørne af dansk natur, men den tid, hvor en eventyrer endnu kunne dukke op med en opsigtsvækkende beretning fra et hidtil ukendt dansk landskabsområde, sluttede vist nok senest i første halvdel af 1800-tallet.

Derfor er det måske også overflødigt at bemærke, at jeg ikke løb ind i en kødædende Tyrannosaurus – det tætteste jeg kom fortidsøgler, var deres efterkommere, fuglene, og et eksemplar af en lille nutidsøgle, der pilede i skjul bag en busk og nær havde tabt sin halespids. Et par nærliggende moser kan godt nok fremvise kødædende planter, men de bærer med rette det poetiske navn Soldug og er alt for skikkelige til at nappe så meget som en nærgående lilletå – i stedet holder de sig til en beskeden diæt af småinsekter.

Et nærmere kig i mine papirer viste da også snart, at den ukendte og uopdagede sø naturligvis for længst var blevet opdaget og kendt under navnet Rørbæk Sø. Det tog dog intet fra den helt særlige charme, det var at opleve et sådant landskab for første gang, og selv om indtrykket utvivlsomt bliver ekstra forstærket for den, der ankommer lige så uforberedt som jeg, behøver man næppe være ubekendt med området i forvejen for at blive behørigt medrevet.

Kildevældet ved Hærvejen

På øerne Vesterø og Bryggerø i den vestlige ende af Rørbæk Sø hæver Fårebanke og Kælderbanke sig markant og indbydende over det omkringliggende skovlandskab, ikke langt fra de tilstødende søer, Nedersø og Kulsø. Skjern Å flyder gennem alle tre søer på sin vej til Vesterhavet, men min egen vej gik den anden vej, opstrøms i retning af Tinnet Krat.

Fra åens udløb i den sydøstlige ende af Rørbæk Sø er der ikke langt tilbage til Jyllands oldgamle færdselsåre, Hærvejen, der som nævnt fører næsten helt hen til kildevældet for Danmarks længste å og største flod, Gudenåen – men da jeg endelig nåede frem til udspringet, var »flod« dog ikke ligefrem det første ord, der sprang i tankerne. At Danmarks længste vandløb således fødes af piblende vandpytter, ville jeg muligvis helt have overset, havde det ikke været for den tætte skiltning i området – og ikke mindst den store sten midt i mudderet, hvorpå der står mejslet: GUDENAAENS UDSPRING.

Kildevældet, der begynder som en pløret rislen og snor sig i beskeden bækstørrelse gennem Tinnet Krat, får imidlertid gradvist momentum som en pulserende strøm, der langsomt tiltager i styrke for at leve op til sin status som åen over åerne. Efterhånden opsluger Danmarks Ganges adskillige mindre vandløb og gennemløber stribevis af store smukke søer, blandt andre Jyllands største naturlige sø, Mossø, og landets største kunstige sø, Tangesø, før den utallige snoninger senere munder ud i Kattegat gennem Gudenfjorden – Randers Fjords oprindelige navn.

Men at man skal krybe, før man kan gå, og gå, før man kan løbe, gælder også åer og floder, der har inspireret digtere til oplagte bevingede paralleller.

»Af Kilderne smaa

kan blive en Aa,

af Bækkene mægtige Strømme.

Saa kan det og gaa

i Livet, Du Smaa,

thi Stordaad kan fødes af Drømme!«

Hans Vilhelm Kaalund: »Kilden« (Et Eftervaar, 1877)

»Kast Sløvheden væk«, formaner Kaalund dernæst, »Vær frejdig og kjæk« som kilden i skoven, og »Svulm op til en Flod«, før det hele er slut: »og strøm saa i Havet med Ære!«

Meningen med livet i komprimeret åform, fra kildevældets rislende fødsel til havets tavse dyb.

Analogierne til livets og verdens gang løber uundgåeligt i tankerne – og pennen – ved åens spæde udspring. Vi søger kilden, hvor vandet er frisk og klart, og hvor åen bestandig fornyes, ligesom vi søger kilden til inspirerende ord, tanker og gerninger. Vandet er renest ved kildevældet, og kulturens hovedskrifter er mest uspolerede desto tættere på udspringet og jo mere autentiske, de er, fremfor i eftertidens afskrifter – eller afskrifter af afskrifter. Den originale kilde ligger fast, skønt fortolkninger kan variere i ét væk, ganske som kildevældet, der ikke flytter sig, men heller aldrig fryser til is. Desuden kan man selv øse op af kilden i stedet for at lade sig nøje med anden- og tredjehåndsaftapninger af tvivlsom oprindelse og autenticitet.

Ligesom epokeskabende skrifter, personligheder og begivenheder ofte først bliver åbenlyse markører i epokernes malstrøm, når deres følgevirkninger er slået grundigt igennem, og de afdækkes og fremhæves i det historiske tilbageblik, begynder kildevældet tilsvarende sin færd over jorden som det rene ingenting, før vandet bliver til de vidtforgrenede kanaler, der tegner hjørner og kurver i landskabet og bidrager til dets frugtbarhed.

Kilden, der er det uforanderlige udgangspunkt, men alligevel altid synes at give nyt vand ad libitum, har da også fascineret tænkere til alle tider og er selvfølgelig beslægtet med paradokset om, at man aldrig kan stige ned i den samme flod to gange. Og det er vel dette ’hverken-eller’ og ’både-og’, som et århundrede efter Kaalunds bombastiske læredigt, der med vandløbets vej fra kilde til flod som manende metafor indskærper »Stordaad«, har inspireret Peter Laugesen til at læse en mere kontemplativ og paradoksal lære ud af åens kildeskrift:

»åen er ikke den samme

som den er

den er uophørlig forandring

den har været i tusinder af år

uden nogensinde at gentage

sig selv«

Peter Laugesen: Åens skrift (1979)

Efter at have iagttaget den boblende kilde til al denne uophørlige forandring en rum tid, forlod jeg Tinnet Krats tusindårige kildevæld og drog atter nordpå for at følge Gudenåen langs en strækning, hvor den har fået tilstrækkelig kraft og karakter til for alvor at præge landskabet omkring sig.

Fuglenes symfoni

Det bidrager yderligere til den sammenhængende oplevelse af en række storslåede jyske naturområder, at Gudenåens løb fra den lille by Vestbirk til den store sø Mossø leder direkte op til det midtjyske søhøjland. Udover at man kan padle af sted eller drive passivt med strømmen i kano og ofte opleve træerne lukke sig som hvælvinger over vandet, er der flere steder, hvor åen kan krydses til fods, og fra Voervadsbro til Mossø kan man cykle eller vandre det meste af vejen nær bredden.

Mit eneste forsøg udi kunsten som padlende søfarer var en uskøn zig-zag gennem Als Sund, hvorfor det ikke var noget smerteligt tab at fravælge denne mulighed her. Jeg foretrækker i alle tilfælde at udforske et område til fods, fordi man kan komme frem næsten overalt og kan standse op hvor som helst. Prisen for at undvære kanoen er naturligvis at gå glip af en særegen intimitet med åens eget element, for slet ikke at nævne de naturskønne strækninger, som umuligt eller kun vanskeligt kan ses til fods, og som derfor forbliver padlernes fælles hemmelighed.

Hjul er der derimod ikke noget nævneværdigt tab ved at give afkald på her. Selvfølgelig er de fremragende til at bringe personer eller gods til og fra nødvendige gøremål og adspredende aftaler eller på tværs af landsdele, men uanset om de sidder på det ene eller andet køretøj, er de ofte en klods om benet i det fri, hvor de alt for let ruller alt for hurtigt forbi alt for meget. I hvert fald for dem af os, der ikke er bekendt med eller forvænt med de myriader af sanseindtryk, som skjuler sig i detaljen, og som derfor nødig vil risikere at gå glip af en genert plantes farvepragt – eller en virtuos solist i fuglenes symfoniorkester.

En sådan stjerne er på podiet tidligt på året, og en vandretur i det åbne landskab uden dens karakteristiske sang kan afføde samme lette uro som en film blottet for underlægningsmusik – man er på en eller anden måde snigende bevidst om, at noget mangler, længe før det står klart, hvori manglen består:

»Men da hørte mit Øre saa fin en Klang

som en Englesang,

det var højt, højt oppe i Himlens Blaa,

hvor kun Lys jeg saa.

Det var højt i et straalende Ingenting,

at Tonerne bredte sig vidt omkring

fra et Kildespring.«

Thøger Larsen: Fra »Lærken« (Trækfuglevej, 1927)

Dét kildespring er selvfølgelig Sanglærken.

Efter en række lejlighedsvise og forbigående stævnemøder med Gudenåen omkring Vestbirk fulgte endeløse kilometer langs grusveje og landeveje til Voervadsbro uden et glimt af floden – men dér hang til gengæld Sanglærken usynligt i luften og fremtryllede atter og atter den gryende årstids ledemotiv. I virkeligheden spadserede jeg naturligvis fra Sanglærke til Sanglærke, men hver gang fuglen gav sig til kende, var det nu alligevel genkendelsens glæde, som et møde med en trofast tilbagevendende rejsekammerat.

Guderne eller ornitologerne må vide, hvordan det lille kræ både kan holde sig i luften og slå sine uafbrudte triller uden det mindste tegn på anstrengelse eller ophør i denne ubegribelige solopræstation. Muligvis et af naturens mange hverdagsmysterier på linje med humlebien, der ifølge en vandrehistorie ikke har fået at vide, at den slet ikke kan flyve, og derfor frejdigt ser stort på naturlovene – eller i det mindste trodser hverdagsfornuften.

Efter at jeg endelig havde slået følge med Gudenåen langs skov og krat på den anden side af Voervadsbro, blev den lille forårsbebuder afløst af et anderledes flerstemmigt fuglekor. En fortættet lydkulisse, der ikke syntes at lade Zoologisk Haves fuglevolierer meget efter i intensitet eller pluralitet, og som til trods for de fuldstændig ukoordinerede sangstemmers mangel på dirigent og nodeark lød nøjagtig så himmelsk, som klicheerne vil vide.

Og ekstra velanbragt som forårets afskedshilsen til vinteren her ved den bugtende å i Højlund Skov virker fuglekoret f.eks. sammen med Johannes Jørgensens poetiske ord, der også minder om, hvorledes sådanne tidspunkter, steder og stemninger stimulerer en helt særegen frihedsfølelse:

»Nu løses Fugletunger

af Vinterdødens Band,

et Solskinskor de sjunger

i Skovens frie Land;

de kalder os, de Stemmer,

ud fra vort Hverdagsbur,

fjernt fra dets Fangetremmer

at finde dig, Natur!«

Johannes Jørgensen: »Nu lyser Løv i Lunde« (1891)

Med Gudenåen som stilfærdig ledsagerske travede jeg opløftet videre. Af og til foretog vandløbet en afstikker og slangede sig ud af synsvidde, men vendte snart klukkende tilbage og gled adstadigt fremad ved min side. I etaper fulgtes vi fornøjet ad til fuglenes kvidren, indtil det blev det min tur til en afstikker – det er nemlig vanskeligt at modstå et højdedrag, der hedder Sukkertoppen.

Når man er opvokset i det flade Vestjylland og er uforberedt på de strabadser, som landkortets tilsyneladende så beskedne terrænstigninger rent faktisk kan skjule, er danske bakkelandskaber sine steder uventet udmattende. Men lige så krævende, det kan være for utrænede fødder at trave op og ned i Danmarks mest kuperede områder, lige så opmuntrende er det til gengæld for uvante øjne at erfare, hvilken kolossal forskel en ydmyg bakketop kan gøre. Hverken 50, 100 eller 150 meter er selvfølgelig svimlende højder, men når det ganske land i reglen ligger betydeligt under dette niveau, er det forbløffende så vidtstrakte vidder, der kan folde sig ud for ens blik i disse luftlag.

»– Danmark mellem Hav og Hav

har ej stærke Fjeldes Værge;

faa og smaa er vore Bjerge,

Klint og Klitt er skør og lav.

Men des længer’ kan vi skue

over Markens Lærketue,

følge desto mere frit

Fugle-Sving og Sole-Ridt!«

Christian Richardt: »Venner, seer paa Danmarks Kort« (1889)

Gudenåen graver sig gennem nogle af de mest kuperede områder i Jylland, og før den glider ud i det midtjyske søhøjland, smyger den sig nær foden af Sukkertoppen, der rager op over et skovklædt bakkelandskab. På toppen af toppen er der strejf af det flyvesand, der muligvis har navngivet bakken, og der er en blændende udsigt som få andre steder i landet. Hundred meters højde giver et vidt udsyn, men er ikke højere, end at landskabsvariationernes fine detaljer og nuancer samtidig fremstår med bemærkelsesværdig klarhed i miles omkreds.

Det er ét af de steder, hvorom ordet »udsigt« ikke er helt det rette, og hvor man må gentage Blichers ord fra et højdedrag på Mors, som han har nedfældet fra sin rejse fra Hamborg til Skagen i 1839: »See vi et Bjerg, da er den første Tanke: Gid du stod paa dets Top! Komme vi til blot en ualmindelig stor Høi, og ellers have Tid, skulle vi endelig ovenpaa den. ’Det er for Udsigten’, vil man sige. Aaja! men maaskee og, uden at man er sig det selv bevidst: for Nedsigten.«

På Sukkertoppen tegnes billedet således af den langstrakte højderyg, der dominerer horisonten mod nord og synes at fortsætte uendeligt mod øst uden dog at gøre den anden ende af skalaens dimensioner mindre slående. Selv et par fritstående træer på spidsen af en smal odde i Mossø er opmærksomhedsrøvende nok til også at markere sig i kulissernes panorama, og jeg kunne ikke undgå at fortabe mig i landskabsdetaljer kilometer borte, mens jeg samtidig forgæves forsøgte at rumme det hele i ét blik. Efter til sidst at have dvælet ved synet af et lille hjørne af Gudenåen, der åler sig næsten usynligt gennem landskabet, når man betragter det hele fra Sukkertoppens fugleperspektiv, begyndte jeg nedstigningen til menneskeperspektiv.

For foden af bakken slog jeg atter følgeskab med den lille flod, der fortsatte i samme afstressende tempo og langsomt gled ud i et nordvestligt hjørne af Mossø, for siden at strømme nordover i retning af Gudensøen. Herfra snor den sig videre gennem de fleste af søhøjlandets øvrige søer, før den runder Silkeborg og atter stikker mod øst i sin evige færd mod fjord og hav, fjernt fra sine aner i Tinnet Krat.

En lang metamorfose fra uanselige vandpytter og små bække over åer og søer – eller mere poetisk:

»Fra okkerrandet Grødesig

i Bakken, gennem Kær og Eng,

de brede Dales Blomsterseng,

til Sommerspejl i Fjordens Vig ...«

Johannes V. Jensen: »Skabningens Tinde: Aaen« (Verdens Lys, 1926)

»Skabningens Tinde« er egentlig skrevet til Johannes Larsens maleri »Aaen« (1923), hvor vandløbet overvåges af en nøgen kvinde, der smilende og ublufærdigt spejler sig i vandet som naturens graciøse omdrejningspunkt. En odder skuer vagtsomt frem for sig ved hendes fødder, og en isfugl synes at stå stille i luften – »en vinget, levende safir«, som den så malerisk beskrives i selv samme digt. Skønt hverken billedet eller ordene nødvendigvis er møntet på Gudenåen, er Danmarks længste vandløb et af de steder, hvor den erfarne iagttager eller heldige naturgæst kan opleve den sjældne fugl i hastig flugt eller siddende på en gren over vandspejlet.

»Skabningens Tinde« er mere end ét digt i digtsamlingen Ny Verden; det er en lille digtcyklus i sig selv, der omfatter seks sammenhængende digte, »Aaen«, »Aakanden«, »Odderen«, »Isfuglen«, »Piletræet« og »Kvinden«. Åen er her livets og tidens strøm, hvis rødder er indlejret i mytisk muld, og hvis stamme og grene således er lige så uløseligt forbundet med dyrelivet som med selve stjernehvælvet. Lovsangen kulminerer i en poetisk fanfare til Kvinden, der indledes uskyldigt med pigens fascination af sit eget spejlbillede, men lynsnart emmer af lurende begær og trykkende patos.

Johannes V. Jensen, der ellers også nok forstod at skrive poesi ind i noget så dagligdagsagtigt som f.eks. »det ravgule Øl fra Fad« i digtet »Ved Frokosten«, afstod heller ikke fra de helt store armbevægelser. Og med kvinden fra hans navnebroder Johannes Larsens værk på nethinden kan også læseren og iagttageren fortabe sig i en strømhvirvel ved Gudenåens bred og føle sig trukket ned i vandets arabesk.

Lettere, men ikke med mindre poetisk tyngde glider Jeppe Aakjærs kærlige erindring om sin barndoms bæk og dens blide rislen, der er så kendetegnende for utallige danske vandløb. Bække og åer, der i lighed med åfloderne Skjern Å og Gudenå ofte er blevet rettet ud og rettet op, men som for mange strækningers vedkommende stadig løber ad de selvsamme spor, hvormed de har skrevet sig ind i Danmarks landskabsbog for århundreder eller årtusinder siden.

Og den dag i dag står det naturligvis fortsat enhver frit for at gå til kilden.

»Du kjære blide danske Bæk,

som bag om Hegn og Hybenhæk

mod salte Fjorde glider,

dit Vandrevand, din Puslestrøm

har nynnet i vor Folkedrøm

og pyntet Danmarks Kjolesøm

fra Landets ældste Tider.«

Jeppe Aakjær: »Vor Barndoms Bæk« (Den Sommer og den Eng, 1910)

Kapitel 5: Som et aakandeblad paa den dybe sø

Sollerup Skov, Nørresø og Svanninge Bjerge

»Som en græsgrøn Plet, naar Sneen maa tø,

som et Aakandeblad paa den dybe Sø

ligger den vaarlige fynske Ø.«

Aage Berntsen: »Fynsk Foraar« (1923)

Det poetiske forår

Skønt ikke meget er så forudsigeligt som den nyudsprungne bøgs penselstrøg over de danske landskaber, er det dog hvert år »en himmelsk uforklarlig overraskelse«, som Karen Blixen skriver så smukt i en af sine fortællinger:

»Saa pludselig, i Løbet af nogle faa Dage, hvælver Maj Maaned en Kuppel over vore Hoveder, og skaber et Tilflugtssted, et lønligt Fristed for alle Menneskehjerter. Det unge lyse, silkefine Løv springer ud hist og her som smaa Dun, hele nyudsprungne Grene stikkes ud som lette Flag, der vajer, smaa Vinger, som Skoven prøver – ’Skoven flyver’. Men allerede Dagen efter, eller den følgende Dag, gaar man i et Løvskjul. Herinde ikke blot løfter Bøgetræernes tingraa Søjler sig frit og rankt op fra Jorden og imod Rummet, mod Æteren, Solen, hvorom Jorden foraarsgrøn svinger sig, men de løfter og bærer det luftige Tempels høje Loft.«

Karen Blixen: »Digteren« (Syv fantastiske Fortællinger, 1935)

Det er måske ikke så ubegribeligt, at forårets grønne mirakel historien igennem har været genstand for forelskelse, ritualisering og lovprisning, når landet efter naturens vinterhi går med raske skridt mod varmere og frodigere tider. Ikke blot berusede naturelskere, men også mere beherskede naturgæster kan blive revet med af årstiden, når træernes strålende grønne gevandter indhyller mange bygninger, skorstene og elmaster i løvets tætsluttende polstring og på afstand bidrager til den besnærende illusion om landskabernes uberørthed. En uberørthed, der som oftest har været mindre illusorisk i tidligere årtusinder end i begyndelsen af det tredje, om end naturen faktisk ikke aftvang megen interesse udover dens rene nytteværdi, dengang den så at sige fyldte meget mere i landskabet.

Det var først i renæssancen, at man vedholdende begyndte at betragte naturen som et dragende rige i sig selv, mens middelalderens autoriteter omvendt havde advaret imod det jordiske som en falden afglans, der i bedste fald ledte opmærksomheden bort fra det himmelske. Men renæssancens gennembrud i kunst og kultur i midten af det andet årtusind blev også et forår for naturen i vesteuropæisk kulturhistorie, hvor den tidligste danske aflægger var Morten Børups forårsvise fra omkr. 1490. Foråret er »en fornyet verden«, skrev Børup i sin livsglade sang, hvor »lykke gennem alting går,« og hvor »kroppen atter kræfter får«, som det hedder i Peter Zeebergs oversættelse fra latin. Renæssancen begyndte dog først at slå delvist igennem herhjemme mere end et halvt århundrede senere, og det var i tilbageblik fra 1577, at Børup blev betragtet som den ny tids budbringer af datidens førende danske digter, Erasmus Laetus.

Ikke før romantikken blev naturen dog for alvor en selvfølgelig og gennemtrængende kilde til poetisk inspiration i Danmark, f.eks. når Carsten Hauch med en magnetsten i hånd ligefrem knæler andagtsfuldt i digtet »Naturforskeren« fra 1819. Som andre digtere spændte han over et vidt spektrum af naturstemninger, og et par tiår senere kunne han med et næsten ubærligt tungsind gøre sig til efterårets vemodige digter, der »lytted til Jordens Stemme« og følte dens sorg over sine »visnede børn«, mens hans »Fædrelandssang« yderligere et par tiår senere udmalede et drømmeagtigt Danmark med »alfeleg bag skovens sale« og »fuglesang i forårsdale«.

Ligesom foråret siden er blevet en naturlig del af poesiens repertoire, blev poesien i en periode nærmest en naturlig del af foråret. Med digtet »Vaar« fremhævede J.P. Jacobsen i 1868, hvorledes »Livets Gnist«, der vinteren over blot ulmer svagt i træernes stammer, »Sig hvirvler nu mod Himlens Tag i tusind’ grønne Flammer«. Sophus Claussen faldt ligeledes i svime i »Foraarsrim« fra 1899 og proklamerede, at »Bøge er bedre end Bøger,« og i digtet »Dansk Foraar« konstaterede han i 1904: »Jeg er i mit Himmerig.«

Thøger Larsen var ikke mindre digterisk betaget af årstiden, og i hans »Majsang«, hvor det tilsyneladende allerede er blevet sommer, antydes naturens feminine træk atter:

»Ja, nu er det Sommer, med Blomst og Løv,

med Bellis i Græs som et Stjernestøv,

med Solsortsang i den lyse Nat

og drømmende Sø under Tordenhat.

Det Grønne trænger med lønlig Magt

af Muldens rødviolette Pragt,

et stille Budskab fra Jordens Sind,

som Rødmen over en Pigekind.«

Thøger Larsen: »Majsang« (Limfjordssange, 1925)

Blomsterne spirer, safterne stiger, og digterne smelter om foråret – eller gjorde det i det mindste engang. »Der er paa Jord ikke Fyrstepragt / saa skøn som Ungbøgens Foraarspragt,« skrev Axel Juel, og med digtet »Tidligt Foraar« fra 1949 påkaldte Frank Jæger solen for at sætte »gnist i vinternattens tag« og indvarsle den ny årstid: »Nu brænder væggen ned, og det er dag.« Sådan begyndte forårets naturbegejstring i dansk poesi i 1500-tallet og tog atter til 1800-tallet, men er ligesom klinget lidt ud i anden halvdel af 1900-tallet.

Forårets poetiske velyndere blev færre i det tyvende århundrede, og dét kan være svært at forstå sådan en forårsdag, hvor jeg ankom med mindet om Gudenåens rislende begyndelse på den vordende vår for endelig at møde årstiden i fuld ornat på Fyn. Tusinder af Tusindfryd og millioner af Mælkebøtter havde indledt deres tilbagevendende søsterstrid om at tilrane sig opmærksomheden på enge og overdrev, og bøgens nyfødte løv foldede sit lysegrønne net ud over skovenes tag i Svanninge Bjerge.

»Det løfter så forunderligt herinde i mit sind,« skildrede bondedigteren Mads Hansen forårsfølelsen i den fynske dialektvise »Opvaavni« (Opvågning): Fo’ ajle di små blomster dæ’ dov æ’ te’ i år – eller på rigsdansk:

»For alle de smaa Blomster der dog er til i Aar

og Fugle, det er ikke til at sige.

Så fin og frisk og fager som Bøgeskoven staar,

dertil har jeg aldrig før set lige.

Og hvor jeg vender Øiet hen, jeg ser saa sære Ting.

Det løfter saa forunderligt herinde i mit Sind.

Jeg mærker i Aar – i Danmark er det Vaar.

Det løfter saa forunderligt herinde i mit Sind.

Naturen er forandret, eller jeg har været blind.«

Mads Hansen: »Opvaavni« (1869)

Det fynske Mål

Er Fyn en ganske særegen ø, og er det fynske forår et ganske særegent forår, der nærmest gør den blinde fynbo seende, som i Mads Hansens digt? I hvert fald var den store fynske – og store danske – komponist Carl Nielsen fast overbevist om Fyns enestående plads i verden: »Drøjden i forhold til Omkredsen, de blå Indskæringer i forhold til Himlen, de lette Flader og de fyldige runde Bakker i modsætning til Skove og Hegn,« fremhævede han i essayet »Den fynske Sang«. Fyn måtte simpelthen være »et af Verdens skønneste Lande«, for intet andet sted i verden er der veje og stier, der kan »sno sig med dulgt sødhed, så man får lyst til at lægge sig ned på jorden og kysse den«.

Carl Nielsens pointe var den, at hvor visse mennesker nok kunne finde på at falde på knæ og kysse deres fædrelands jord i historiske øjeblikkes »høje stil«, var der tale om en anderledes uskyldig og uundgåelig tilbøjelighed for fynboens vedkommende – en inderlig indskydelse, »som om hjertet ville lege med røde og blå bolde i forårsluft«. Fyn sang sin helt egen sang i komponistens ører:

»I Fyn er alting anderledes end i den øvrige Verden, og hvem der giver sig tid til at lytte, skal nok erfare det. Bierne synger paa en egen Maade med en særlig fynsk Klang, og naar Hesten vrinsker og de røde Køer brøler, maa da Enhver kunne høre, at det er paa en helt anden Maade end i det øvrige Land. Det er syngende fynsk, hvad Droslen fløjter, og Solsortens latter, naar den smutter ind under Syrenbuskene, er ikke andet end en efterligning af Stærens indfald, som igen er paavirket af de fynske Pigers henrivende Klukken, naar de baade jubler og ler i Haverne bag de klippede Hække. Klokkerne kimer og Hanerne galer paa fynsk, og op fra alle Fuglerederne staar der en helt symfonisk Jubel, hver gang Moderen gi’r Ungerne Mad. Ogsaa Stilheden synger i den samme Tone, og selv Træerne drømmer og taler i søvne det fynske Maal.«

Carl Nielsen: »Den fynske Sang« (Levende Musik, 1925)

Måske skal man være fynbo for at få fornemmelsen af det fynske naturmål, men det fulde udbytte kræver nok en komponist eller kunstner af Carl Nielsens sjældne karakter.

Der er imidlertid også andre kunstnere, der er vokset op i den fynske rede og har udviklet et vingefang af kulturhistoriske dimensioner – eksempelvis oplysningstidens store danske maler, Jens Juel, der blev født i nærheden af Middelfart i 1745, og som også gjorde den danske natur til et yndet motiv allerede i anden halvdel af 1700-tallet, men naturligvis også en vis H.C. Andersen, hvis forvandling fra fynsk ælling til dansk svane er gået over i verdenslitteraturen. En anden Nielsen, der måske står lidt i skyggen af disse herrer, hører dog i mine øjne hjemme i samme luftlag, skønt han hverken har skrevet sig ind i den danske kulturhistorie på lærreder, bogsider eller nodeark, men i granit, marmor og bronze: Billedhuggeren Kai Nielsen.

Hvor der hviler en poleret ynde over mange værker af 1800-tallets store danske billedhugger, Bertel Thorvaldsen, der i så udpræget grad er indbegrebet af storladen elegance, spænder Kai Nielsens skulpturer vel i højere grad over hele spektret fra yndefuld renhed og almenmenneskeligt lune til rå dynamisk kraft.

Hans fine hvide marmorversion af »Vandmoderen« fra 1919-21, der er centralt og smukt placeret i Palmehaven i Ny Carlsberg Glyptotek, fremstår f.eks. fuldkommen uskyldsren og blød i sin eksklusive Carara-marmor, som også Thorvaldsen yndede. Et væld af stiliserede babyer myldrer for hendes fødder, i skødet, ved brysterne, på armen og i vandet – alt det livsglade, nysgerrige og udforskende liv, hun er det moderlige og naturlige ophav til.

Nielsen skabte skulpturer og statuetter til byens pladser såvel som hjemmets hylder, men store som små gør de sig bedst i det fri eller med behørig afstand til væggen og omgivelserne – hvis de da ikke ligefrem kan studeres og nydes i en håndflade. Den lille statuette »Venus Kalipygos« skruer sig akrobatisk rundt om sig selv, idet hun kigger ned mod sin venstre hæl, mens »Aarhuspigen« strækker sig ud i sin lidt kejtede, let snoede og meget naturlige skønhed i stedet for rank, symmetrisk og idealiseret. Lidt i stil med figuren »Granittøsen« skjuler også »Aarhuspigen« sit ansigt halvt bag armen, om end mere udfordrende end sky, og beskriver dermed den bevidste sanselighed og frugtbarhed, som kendetegner så mange af hans kvindefigurer og ofte er kombineret med en vis frimodighed.

Kai Nielsen hamrede liv i sine store skulpturer og små statuetter uden at skele til tidsånden; altid sig selv i sit værk frem for at lade sig diktere af de herskende strømninger – eller som maleren Niels Hansen bemærkede: »Ikke en eneste Gang bøjede han sig for de forskellige retninger eller Skoler, men var altid kun Kai Nielsen.«

En forløber for »Vandmoderen« er »Granitmoderen«, der kan ses i Vigelandsparken i Oslo, hvor hun ligger henslængt som et tålmodigt skyggelandskab under naturens nye liv i skikkelse af to børn. Det ene barn drikker af brystet, mens det andet kravler over hendes venstre skulder for at komme bagom nakken og måske hviske sin moder noget i øret. Altid liv og bevægelse frem for død og stilstand.

I modsætning til sine værkers livskraft var han selv mærket af skrantende helbred, der imidlertid ikke slog hans livs- og kunstappetit ud. Efter en operation for mavesår i 1921 skrev han taknemmeligt til sin læge, at han var hjulpet fri af sin skade som »et stykke forulempet natur«, og var fuld af tro på sin egen fremtid: »De kan tro, jeg skal blive Naturalist. Nu med alle Døre på vid gab – lade Naturen nå igennem mig og ud i mit arbejde gennem tommelfingrene. Jeg vil og jeg vil det sådant.«

Og dog varede det kun tre et halvt år, før han var død, knap 42 år gammel.

Kai Nielsen havde »Humor og et Vid, der minder om Radiumkilder,« sagde Johannes V. Jensen ved hans begravelse, og i et digt til den faldne kunstner hyldede Tom Kristensen den fynske billedhuggers store kunstneriske spændvidde:

»Mennesker skabte du under din Haand.

Der fik de Læ til at gro.

Stenen blev frugtbar og fødte en Hær.

Men nu hviler Haanden i ro.

Mild var dens Styrke, brutal var dens kraft.

Alt kan forenes af Aand.

Haardhed og Mildhed er Skygge og Lys,

som veksler paa Guddommens Haand.«

Tom Kristensen: »Kai Nielsen er død« (Politiken, 3. november 1924)

Den dansende pinsesol

Nogle er mere påvirkede af deres fødeegn end andre – de fynske kunstnerkæmper synes i særlig grad påvirket af den fynske muld, hvoraf de er udsprunget, så måske Carl Nielsen havde ret i sin påstand om en særlig »fynsk sang«, der også gennemtrænger den fynske natur. I årtusinder har Danmarks naturlandskab imidlertid i det store hele været et kulturlandskab, også Fyn, som kun har få større sammenhængende og uopdyrkede naturområder.

Skoven har det dog med at vende tilbage, hvor som helst den får lov; faktisk så eftertrykkeligt, at hvis samtlige indbyggere pludselig skulle forlade landet i nogle generationer, ville det meste snart være skovklædt igen. Derfor må skoven sine steder holdes i skak, og der udsættes bl.a. får, køer og vildheste til vedvarende græsning på udvalgte områder mange steder i landet for at bevare bakker uden træer eller for at genskabe tabte landskaber uden skov, mens helt ny skov til gengæld plantes andre steder. Natur er altså for så vidt også kultur, ikke mindst i Danmark, om end unægtelig en ganske anden slags kultur end landbrug, byer og veje. Enkelte naturromantikere kan måske ærgre sig over, at der ikke er megen uberørt natur tilbage herhjemme, men uberørt natur er natur uden mennesker, og hvor nødvendigt det end er for dele af floraen og faunaen at bevare (forholdsvis) uberørt natur, er uberørt natur dog ikke ’mere’ natur end den natur, vi selv interagerer med eller (gen)skaber.

Også naturen griber så at sige ind i ’sig selv’, både gennem planter, dyr og mennesker. At bæveren kan ’ommøblere’ naturens inventar for at bygge dæmninger, hører til de tilforladelige og fascinerende eksempler, men plante- og dyrearter kan også sprede sig som en epidemi og udrydde andre arter eller udradere omfattende naturværdier. Endnu er der dog ingen dyr, som formår at udrydde hele landskabstyper med menneskets effektivitet og i yderste konsekvens ligefrem afskaffe natur til fordel for u-natur.

Udviklingen er vanskelig at vende, men det lykkes sine steder. Og at genetableret natur er en slags kulturnatur, gør ikke nødvendigvis naturoplevelsen mindre, ligesom glæden ved opdyrket natur heller ikke altid behøver stå tilbage for uopdyrket natur, hvilket synet af frodige marker eller kunstfærdigt anlagte haver kan tale overbevisende for.

Hvem kan vel undgå at komme i spontant godt humør af en knaldgul rapsmark under en blå himmel? Eller under skyggen af et lyserødt japansk kirsebærtræ på en lysegrøn græsplæne? Eller blot ved synet af de violette stenplanter, vi så illustrativt kalder blåpuder, og som flyder ud over stengærder i utallige forhaver? Det fynske forår er rigt på det hele.

Svanninge Bjerge er dybest set ikke mindre tilrettet og afrettet end en fynsk forhave, men her er bestræbelserne gået i retning af at genskabe særegne danske naturoplevelser i stort format. Og det er lykkedes godt – sådan tog det sig i det mindste ud, da jeg var på sydfynsk bjergvandring.

Forårssolen var sitrende hvid, og på det blå himmelhav flød blomstrende skyer under langsom udfoldelse og opløsning. Bøgens nyfødte blade var så lysende grønne, at de næsten blændede, og så lette som fjer, at de næsten lettede. Ja, »skoven flyver«, som Blixen skrev om bøgebladene i det danske forår, hvilket jeg oplevede i Svanninge Bjerge, da et bøgeblad bogstaveligt talt lettede fra sin gren og forbløffende nok flaksede henover mit hoved for atter at forsvinde i skoven.

Jeg kunne siden konstatere, at det måtte være en Citronsommerfugl, selv om den var bøgegrøn snarere end citrongul. Når jeg fæstnede mig ved dette lille insekt, skyldtes det, at det havde det med pludselig at dukke op og vise vej på mine mest ensomme strækninger, hvad enten det var i bakkelandskabet ved Svanninge, i Sollerup Skov eller ved den smukke skovsø, Nørresø. Ikke særlig længe ad gangen, men dog som en ny lille ven, der tog over, hvor Sanglærken havde sluppet – og det appellerede fint til mit fynske eventyrhumør lejlighedsvist at få følgeskab af et flyvende bøgeblad.

»Det varme, ensomme Solskin

blinker i Skovslettens Straa

og lyser i dunkle Dybder

paa Bøgestammernes Graa.

Og Guldsmed og Sommerfugl flagre

og svirre i Sol forbi;

forglemmigejskjulte Kilder

risler en Melodi.«

Johannes Jørgensen: »Gamle Sange« (Af det dybe, 1909)

Det var også Citronsommerfuglen, der fulgte mig over vejen mellem Svanninge Bjerge og Svanninge Bakker, hvor jeg blev lettere forundret over kortets adskillelse af de to områder med så tæt forbundne navne. Oprindelig har store dele af området dog også været betegnet som Svanning Bakker, men efter at Stensgård Skov og Knagelbjerg Skov er blevet opkøbt og udlagt som offentligt tilgængeligt naturområde, har man sikkert valgt at fremhæve områdernes landskabelige og geografiske slægtskab på denne måde. At det så er blevet til Svanninge Bjerge til forskel fra Svanninge Bakker følger blot dansk sædvane for alt andet end beskeden navngivelse af en række af landets bakker og bakkelandskaber. Og så understreger det naturligvis indirekte, at områdernes højeste tinde ikke (længere) er at finde i Svanninge Bakker, men i Svanninge Bjerge – det 126 meter høje Lerbjerg.

Svanninge Bjerge bærer imidlertid betydeligt mere præg af et naturligt sammenhængende og rigt naturområde end Svanninge Bakker. I det drømmeagtige morgen- og aftenlys er sidstnævnte den yndigste eventyrhave, men en ugunstig eftermiddag kunne Svanninge Bakker ikke undgå at give mig mindelser om et parkanlæg, hvor alt på den ene side er søgt nydeligt tilpasset og plejet, men på den anden side i andre henseender fremstod som et forbløffende arret landskab som følge af de meget iøjnefaldende træstubbe, der i stort tal står som blottede sår på flere bakkeskråninger.

Herfra drog jeg for en gangs skyld hastigt videre og fandt ikke mit muntre natur-humør igen før dagen efter i Sollerup skov, nord for Svanninge Bjerge, hvor jeg fulgtes med Rislebækken lige lukt ind i Helvedshulen. Jeg stødte dog hverken på svovlpøler eller plagede sjæle, men derimod på en skøn skovsti, der snoede sig yndefuldt gennem dalen under de skyggende trækroner, og en skovbund, der var dækket af hjerteformede blade. Strækningen lader med andre ord sit infernalske navn meget efter, hvorimod Rislebækken til gengæld fuldt ud levede op til sit navn og rislede lystigt om kap med fuglenes kvidren hele vejen gennem Helvedshulen.

Meget praktisk ligger Fyns tre største søer alle i overkommelig vandreafstand fra Svanninge Bjerge og Helvedshulen – og fra hinanden. Den største af dem alle, Arreskov Sø, breder sig ud nord for Sollerup Skov, og syd herfor ligger den næststørste, Brændegård Sø, som er fuldstændig domineret af en kolossal skarvkoloni. I 1973 var her blot fem fuglepar, men tyve år senere var de allerede blevet til over syv tusind par, der så siden har stabiliseret sig på omtrent det halve niveau.

En tusindtallig skare af skarver kan tømme – eller i det mindste let udtynde – fiskebestanden i en stor sø, selv om deres føde suppleres af havfisk, og så kan den nærmest skide miljøet ihjel. Redetræerne bliver indkapslet i et tykt hvidt lag af ekskrementer, der f.eks. har forurenet Brændegård Sø i så voldsom grad, at det er sammenligneligt med udledningen af spildevand fra byer og landbrug. Skarvkolonien er imidlertid betydningsfuld for den europæiske bestand, og bortset fra perioden 1870-1931, hvor fuglen var udryddet, har den været en del af Danmarks dyreliv i over syv tusind år, hvorfor Fyns næststørste sø nu i årtier har måttet lægge vand og miljø til en af Europas største skarvkolonier.

Muligvis ville Carl Nielsen have kunnet udskille noget smukt og meget fynsk ved skarvens karakteristiske hæse skrig, men i dette tilfælde ville jeg nok have haft vanskeligere ved at forstå den særlige fynske naturmusikalitet, som ifølge komponisten kunne høres overalt på øen i rigets midte.

Men skarver eller ej – den ukronede prinssesse i de fynske søers treenighed er uden sammenligning lillesøsteren i selskabet, Nørresø, øens tredjestørste sø, der gemmer sig bag en tætsluttende krans af løvskov, øst for Arreskov Sø og nord for Brændegård Sø. Jeg nåede frem fra nord, men måtte i lang tid opgive at komme ned til vandet, fordi skovbæltet var for tæt det sidste stykke mellem sø og sti.

De lysende reflekser fra vandoverfladen slap dog gennem træer og løv i glimt, der hele tiden lod mig ane, hvor tæt jeg var, indtil jeg utålmodigt kæmpede mig ned ad en skrænt til den sumpede bred bag et hegn af høje siv.

Det skulle dog hurtigt vise sig at være skønne spildte kræfter, eftersom der var let og betydeligt mere fornem adgang til en vid udsigt over skovsøens vestlige del, kun et par hundrede meter derfra. Nyklædte bøge hævede sig over vandkanten, hvor de hist og her blev suppleret af knoglede og nøgne ege, hvis løv endnu ikke var sprunget ud, men mindede om, at Danmarks skovprofil både historisk og aktuelt er andet og mere, end bøgens dominans lader ane.

Der var frit udsyn til den lille Lucieø, som grev Johan Ludvig Reventlow i sin tid skænkede digteren Jens Baggesen, og som skulle tjene ham som et minde at tænke tilbage på, når han var bortrejst fra Danmark. Baggesen havde hjulpet greven og grevinden Anna Sybilla Reventlow med at navngive godsets gårde, der blev udflyttet i 1787, og nu fik et strejf af poesi, som Annelise Lindhard fremhæver i en rapsodi om grev Reventlow og hans gods, Brahetrolleborg:

»Hos denne greve hørtes åndfuld tale

på dansk, på fransk alt efter lejlighed:

Franskmænd på flugt fra rædselsregimente

fik frit logi og hjalp med råd og dåd.

Sybille Schubart var da slottets frue,

som med Jens Baggesen for tidsfordriv

omdøbte egnens landsbyer og gårde:

'Aksglæde', 'Skøndal', 'Blidegn', 'Amsterdam'.

Imens lod greven gabestokken brænde

med det forhadte strafferedskab 'træhest',

symbol på ufrihed og trældoms kår.«

Annelise Lindhard: »Om Brahetrolleborg« (Nye rapsodier om steder i Danmark, 1999)

Endvidere foreslog Baggesen en række navne fra antikkens Grækenland, f.eks. blev en gård navngivet Korinth – den blev siden en kro, dernæst stationsbygning, og i dag er Korinth et sydfynsk bynavn.

Det var også under en af de inspirerende spadsereture med grevinden, at Lucieø fik sit navn efter den katolske helgeninde Lucia. Baggesen beskrev i sin dagbog, hvordan hans tanker blev draget til denne lille ø, »ikke umaadelig meget større end jeg selv, hvorpaa der staar nogle Træer, og i hvis midte en Kilde opvælder«. Med andre ord en ø i en sø på en ø i et hav – midt i Danmark.

Mere end to århundreder senere bagte solen under omskiftelige skyer på selv samme Lucieø, ænder snadrede, og insekter summede over søen, indtil nogle erobringsivrige kolonister fra Fyns skarvbestand skar gennem roen fra et fjernt hjørne. Her, hvor de var i undertal, var det faktisk lettere at se dem som de yndige fugle, de også er – om end den sorte skarv vel også isoleret betragtet forbliver et af de sorte får i naturens sangkor.

Jeg fortsatte søen rundt og gik ned til søbredden lige så tit, som træernes tæthed tillod det. Imidlertid havde jeg også et forestående stævnemøde med pinsesolen, som jeg havde sat mig for at se fra Lerbjerg i Svanninge Bjerge, når den sank ned over havet – så efter nogle timer måtte jeg løsrive mig fra skovsøen og begive mig mod vest.

Et par trætte fødder bar mig atter tilbage til Svanninge Bjerge, der havde været udgangspunktet for mine sydfynske vandringer, og jeg nåede frem til Lerbjerg i rette tid til at følge pinsesolens langsomme afsked. Skov og bakker lå for mine fødder, indrammet af en fantastisk udsigt over øhavet i syd og med Helnæs Bugt i vest, alt sammen badet i blødt aftenlys.

Der var ikke mange sydfynske øer, hvis kyststrækning jeg ikke kunne se fra toppen: Fra Helnæs og Illum mod vest, over Lyø, Bjørnø og Avernakø mod syd, til Skarø, Drejø og Ærø mod øst. Ja, minsandten om jeg ikke også kunne ane Als – og var dét mon Tåsinge eller Langeland, som lod sig skimte, allerfjernest i øst?

Ikke mange kilometer syd for mit udsigtspunkt fejredes pinsen i nogle af landets sidste majtræsritualer på Avernakø, hvor beboerne rejser en rituel pæl i hver af øens to byer.

Majstangen eller majtræet repræsenterede oprindelig verdenstræet, der herhjemme blev kaldt Yggdrasil og stod midt i universet, hvor det forbandt jorden og himlen, og når stangen rejstes og blev pyntet med en krans af nyudsprunget løv, var det for at hylde foråret og solen. Kulturhistorisk har ritualet tusindårige rødder i Nordeuropa, og solens centrale rolle i mange forskellige variationer af fortidens riter er naturligvis universel – på Avernakø fandt man f.eks. i 1685 seks smukke oldtidsguldskåle, der var udsmykket med soltegn.

Da Achton Friis og Johannes Larsen besøgte øen i midten af 1920’erne, tegnede Johannes Larsen et af øens majtræer, og Friis noterede:

»Hver Pinselørdag bliver Træet gravet op af den Stenbunke, som ligger omkring dets Fod, og lagt ned og tjæret; de unge Piger klæder det med Kranse, hvorpaa det atter rejses. Samme Aften festes der under Træet, nutilddags mest af Byens ældre Folk, som samles her for at drikke Øl. Tidligere dansede Ungdommen i en Lo i Nærheden. (...) Majtræet i Munke By sidder iøvrigt nu ligesom moderne Flagstænger forneden fæstet med en Bolt til en i Jorden nedrammet Træfod, medens man i Avernakø By endnu hvert Aar paa gammeldags Vis graver Træet op af dets Stenbunke og nedgraver det igen efter Pyntningen.«

Achton Friis: »Avernakø« (De Danskes Øer, bd. I, 1926)

I det sydfynske øhav har ritualet altså også overlevet overgangen fra det andet til det tredje årtusind, og selv om opfattelsen af dets betydning har ændret sig gennem tiden, er det stadig væk en lokal tradition og ikke et blot og bart kuriøst show til ære for turister.

På toppen af Lerbjerg er der ingen majstang, men det er ikke et mindre oplagt sted at lade sig henrykke over foråret og de grønne skove under en lys aftenhimmel.

Som solskiven sank orangegyldent ned over Helnæs’ landskab, svandt de sydfynske øers kystprofiler ind til mørke streger i overfladen af det blanke hav, og jeg vandrede ned ad bjerget, som den skyfri aften blev til en stjerneklar forårsnat.

Kapitel 6: Disse kyster, krumme, lige

Fyns Hoved, Lillestrand og Romsø

»Med Bøgelunde staar Kysten teltet,

igennem Løvværket glimter Bæltet,

og høje Skrænter som Gavle skraaner

med Skov paa Toppen mod Hav, som blaaner.«

Otto Gelsted: »Fyns Land« (Fyns Land, 1942)

Hindsholms hoveder

Efter at have nydt udsigten til en række af det sydfynske øhavs mest besøgte øer fra Svanninge Bjerges højeste top drog jeg til Fyns modsatte hjørne, hvor øerne er ubeboede, kysterne har mere kant, og hvor himmel og hav synes skabt til kunstnere med sans for landskabernes og vejrets iltre temperamenter.

De fleste af det nordfynske landskabs pragtstykker er samlet omkring halvøen Hindsholm, der er hægtet på Fyn som et udspilet forsejl med stævnen mod Sjælland. Kronen på halvøen er Fyns Hoved, og toppen på kronen er Baesbanke, hvor jeg blev mødt af en ivrig blæsts sporadiske solbyger, let krydret af havsalt. Den fredfyldte idyl, der havde hvilet over Svanninge Bjerge og Nørresø de fynske majdage, var her erstattet af et ustadigt vejrlig og et øhav i oprør.

Over Kattegats skummende bølger hang ubevægelige hættemåger, som var de fastgjort i usynlige tråde, mens skyerne gled over himlen i fantasifulde formationer af svævende blomkålshoveder og deforme knytnæver. Vinden boltrede sig omkring mig, og kysterne ændrede farve og karakter under lysets flimrende skift – snart dunkle og skulende, snart skinnende og smilende.

»... lyset gløder endnu over bakkerne, og det blinker lunt over fjordens dvaske bølger, men standser så brat. Ramler mod klinten derovre på den anden side, fortaber sig med det samme i et voldsomt svulmende mørke oppe over den, nu straks ved at rulle ned over den, og det vælter sig blåsort fremover, ud over vandet og op over hvælvet, denne sky har en vild storm i sig, i de sidste solstrejf pisker den fjorden op i glitrende skumhvirvler, og man står der, stadig tættere på, overvejer om man virkelig skal forlade en så højdramatisk forestilling eller betale prisen for at se den til ende: blive gennemblødt.«

Jens Smærup Sørensen: »Skyer« (Stern und Spielplatz nr. 1, 2009)

Jeg betalte prisen.

Nord for Fyns Hoved hæver Samsø sig diskret over havhorisonten, mod nordvest ligger Endelave og mod vest den fynske kyst og Æbelø – men set fra toppen af Baesbanke er det først og fremmest mod syd, at himmel- og kystpanoramaet bliver stort og bjergtagende.

Der er frit udsyn over det meste af bakkelandskabet på Fyns Hoved til de omkringliggende kyster, helt ind mod fjordområdet Lillestrand, som tvedeler Hindsholms nordspids i et dybt snit. Langø Hoveds ramponerede odde skærmer fjorden og de indre øer, Mejlø og Vejlø, der ligger lunt i læ, når Kattegat viser klør, mens Bogø både strækker sig ind i fjorden og stikker ud i havet. I et hjørne af udsigtens virvar af hav, øer og odder, som her og der rager ind over hinanden eller dukker op bag kuperede overdrev, trækker Bogøs langstrakte kystklinter således en bred vold tværs gennem scenariet i syd. Få hundrede meter i østlig retning fra Baesbanke langer krumodden Tornen sin spinkle arm og sine krogede kløer ud i åbent hav mod Fyns Hoved, mens himlen spejler sig i de små søer, der putter sig mellem hovedets bakker. Ikke mange skridt fra toppen i modsat retning skråner de vestvendte skrænter stejlt ned mod havet, der har skrællet lag efter lag af kysten og blotlagt undergrundens stenblokke, som stritter lige ud i luften over den smalle stenstrand.

Horisonten rundt bærer udsigten præg af disse sultne hav- og vindkræfter, der har gennemgnavet kysterne i årtusinder og gjort det nordlige Hindsholm til et landskab af kontraster – på én gang sart og råt, blødt og bistert.

Imellem det jyske fastland og Sjælland, med udsigt til fynske kyster, fjorde og øer, får man et fortræffeligt overblik over karakteristiske dele af den danske landskabsramme:

»Disse Øer, store smaa,

dette Fastland, disse Vige,

disse Kyster, krumme, lige,

som dit Øje hviler paa

disse Skove, Bakker, Heder,

de har været Voxesteder

gjennem Vinter, gjennem Vaar,

for vort Folk i tusind Aar.«

Christian Richardt: »Venner, seer paa Danmarks Kort« (1889)

Halvøens andet ’hoved’, Langø Hoved, ligger omtrent tre kilometer mod syd i fugleflugtslinje fra Baesbanke, men over landjorden er distancen en anden: Først syv-otte kilometer ned langs fjordens østlige side og et par kilometer mod vest rundt om bunden, før det atter går mod nord de sidste fem-seks kilometer på den anden side. Langs flere strækninger er det til gengæld en stor oplevelse at følge de afvekslende økonturer i Hindsholms indre fjordlandskab, hvor Mejløs største bakke skyder op som en fremskudt pukkel på en strandet kæmpehval. Den er landskabets naturlige midtpunkt, fordi den er synlig fra så mange steder på begge sider af fjorden, indtil det langstrakte klintparti på Bogø dukker op af fjordens vande og stjæler opmærksomheden de sidste kilometer ud til Langø Hoved, når man går langs fjordens vestkyst.

Eller måske skulle jeg sige hoveder – for knap nok tror man, at Langøs ende er i sigte, før der lidt længere ude viser sig endnu et isoleret og forvredet kystparti, som havet tilsyneladende ikke er helt færdigt med at afgnave.

Alleryderst munder Langø Hoved dog også ud i en krumodde, der lukker sig indad mod fjorden og ligesom holder sammen på det hele, til benefice for ynglende kystfugle og hensynsfulde naturgæster. Med fjorden til den ene side, havet til den anden og oddens vidtrakte udsigt til land og hav mellem de nordfynske hoveder ligger området som en åben invitation til kunstnere, der måtte have øje for naturen. Forbavsende nok temmelig ukendt (eller i det mindste næsten ubeskrevet) af landets digtere både før og siden – men til gengæld både besøgt og værdsat af billedkunstnere med hav og himmel i årerne i første halvdel af det tyvende århundrede.

Danmarks fuglemaler

Ligesom Skagen har også Fyn haft sin særegne kunstnerkoloni eller -kolonier. Dog er »koloni« vist mindre træffende for fynbomalernes vedkommende i første halvdel af 1900-tallet, for i modsætning til deres kolleger i det nordjyske, hvor kun Anna Ancher var indfødt skagbo, var langt de fleste hovedpersoner i den fynske malerkreds alle født og opvokset på Fyn.

Mange billedkunstnere er naturligvis inspireret af Fyn, og det kan diskuteres, hvor mange der hører til den kreds, som har fået tilnavnet fynbomalerne. Den inderste ring bestod dog primært af seks billedkunstnere, som ikke alene var nære venner, men for nogles vedkommende også var forbundet via ægteskab eller slægtskab. Fra Faaborg kom Peter Hansen og hans søster, Anna, der blev gift med Fritz Syberg, og de tre udgjorde den sydfynske kerne. Fra Kerteminde på Nordfyn kom søskendeparret Johannes Larsen og Christine (der blev Sigurd Swanes første hustru), og Johannes blev gift med sin søsters veninde, Alhed.

Som det kendes fra øboere på mindre øer og blandt ældre mennesker i visse jyske landsdele, synes mange fynboer ofte i ekstraordinær grad at være knyttet til deres fødeø – et tilhørsforhold, der måske afspejler sig tydeligere i dele af den fynske kunst, end det er tilfældet for andre landsdeles vedkommende. Nok var f.eks. skagensmalerne selvfølgelig intensivt optaget af lyset og menneskene på Skagen, men de var tilrejsende og ikke i samme grad en rodfæstet del af den nordjyske odde. Så indfølt som Carl Nielsen kunne udtrykke sin fynske kærlighedserklæring, »Den fynske Sang«, kunne selv Drachmann næppe idyllisere Skagen.

Men Carl Nielsen var ingen undtagelse i så henseende: I digtet »Fyn« fra Phantasier og Skizzer behøver H.C. Andersen blot tænke på sin føde-ø, der kaldes »Danmarks Hjerte,« og straks »Forsvinder hver en Smerte«. Selv på sit dødsleje i 1875 var Fyn atter i hans hjerte: »Fyn, hvor jeg fødtes til Tankens Lyn / mellem vilde Roser og Humleduft! / Velsignet dit Solskin, velsignet din Luft!«

Frederik Paludan-Müller, der er født i Kerteminde, undlod heller ikke en lille fynsk trosbekendelse i sit episke digt, Adam Homo fra 1842-48: »Thi politur har Fyn, mit kære Fødeland, / For mig så kært, som for en Jøde Jødeland.« Århundredet efter fastslog Otto Gelsted kort og godt: »Med denne ø er jeg sammengroet.«

Fynbomalerne var i vekslende grad og perioder opslugt af den fynske natur, om end ikke indspiste lokalpatrioter, og blandt deres gæster var to af hovedlandets digterkoryfæer, nordjyderne Thøger Larsen og Johannes V. Jensen. For begge digtere var naturmotiver tilbagevendende og centrale, og i lighed med Blicher og Aakjær kunne de også trække poetisk inspiration direkte ud af jyske sind og landskaber, f.eks. i dele af Thøger Larsens Limfjordssange fra 1925 og i Johannes V. Jensens samlinger af Himmerlandshistorier fra 1898-1910.

Stærkest var dog båndet mellem fynbomalerne og Johannes V. Jensen, hvilket en rig brevudveksling vidner om. Hvor betydningsfuldt venskabet blev for forfatteren, fremgår f.eks. af hans ord ved Peter Hansens død i 1928, hvor han genkaldte sig sit første møde med Johannes Larsen og deres afdøde ven. Det var i 1907, hvor de to fynske malere pludselig dukkede uanmeldt op ved hans lejlighed på Frederiksberg og dermed lagde grundstenen til et livslangt venskab, hvorom Johannes V. Jensen bemærkede: »Ingen større Æresbevisning er blevet mig til Del siden.«

Nærmest hinanden stod navnebrødrene Jensen og Larsen, hvis venskab var af den sjældne slags, hvor man også kan tale hårdt til hinanden, uden at hengivenheden tager skade. Efter at Johannes V. Jensen f.eks. var blevet irrettesat af sin malerven som et »senilt Sludrechatol« for nogle betragtninger over malerkunsten, responderede forfatteren undvigende, men undlod dog ikke at give udtryk for sin taknemmelighed over vennens ord og fastslog, at han skattede ham »som den eneste Maler«. Johannes Larsen skrev tilbage, at han ikke længere var særlig stolt af sine hårde ord og indrømmede, at han i øvrigt havde forsømt at give sin ven »kredit nok for det Gode«.

Længere var den ikke, og der var ikke gået skår af nogen.

Johannes V. Jensen skrev digte til flere af de fynske malere og deres værker – ikke mindst til Johannes Larsen, hvilket jeg ikke kunne undgå at berøre i forbindelse med min tur ved Gudenåen, idet Larsens smukke maleri »Aaen« inspirerede forfatteren til digtcyklusen »Skabningens Tinde«. Værket forblev i billedkunstnerens eget atelier ved herskabsvillaen i Kerteminde, hvor der nu er museum, og hvor det fortsat kan ses på sin oprindelige plads – men det er og bliver lidt af et kuriosum i kunstnerens omfangsrige produktion, der ikke mindst var koncentreret om fuglemotiver.

Også »Morgen« stikker ud fra livsværket og hænger ligeledes i atelieret; det afbilder en nøgen havkvinde, som vel nærmest er en komplement til åkvinden i »Aaen«. Hvor hun i det ene motiv betragter åens stille løb og nærmest minder om Edens nysgerrige Eva, stiger hun i det andet op af det blå hav som en anden Venus, mens solens gule morgenlys strør glitrende stjerner for hendes fødder i det lave vand.

Natur og kunst er gensidigt berigende – eller var det i hvert fald for fynbomalere og en række danske kunstnere i begyndelsen af det nittende århundrede, herunder Johannes V. Jensen, der stod sine malervenner bi og i mere end én betydning førte naturens farver i sit skjold. I 1923 beklagede han »Kunstens uheldige Udvikling væk fra Naturiagttagelsen« i essayet »Evolution og Moral«, som blev trykt i hans eget tidsskrift, Forum. Her skrev han, at man havde opgivet naturen, »Grundbilledet, som Genstand for kunstnerisk Fremstilling, hvad enten Naturen nu ikke var Mode mere, eller den nye Kunsts udøvere ikke havde Natur«, og tilføjede polemisk, at tidens modemalere efterhånden blot dyrkede forarbejdet og udkastet, hvis de da ikke ligefrem sendte paletten på udstilling: »En Gang malede man med Pensler, senere med Albuen, tilsidst med Enden ...«

Ikke nogen venlig – endsige rimelig – beskrivelse af billedkunstens nye strømninger, men vel en dybfølt forkærlighed for en natur, der var på retur.

Senere i århundredet skulle det dog gå betydeligt hastigere med naturens og kunstens skilsmisse, men i de år, hvor Johannes V. Jensen skosede billedkunstens udvikling, satte Carl Nielsen bl.a. musik til Christian Richardts digteriske øje for samhørigheden:

»Alt, som ejer Livets Lue:

Rosens Blus og Havets blå,

Skovens Hvalv og Brynets Bue,

Læbens fine Folder små,

Tankens hemmeligste susen,

Elskovsblikkets tavse Sprog,

Lærkens Sang og Bækkens brusen, –

alt er Kunstens Lærebog.«

Christian Richardt: »Derfor kan vort øje glædes« (Texter og Toner, 1868)

Johannes Larsen er som antydet mest kendt som Danmarks fuglemaler og som illustrator til Achton Friis’ store værk, De Danskes Øer, der udkom i 1926-28. Det er da også først og fremmest hans karakteristiske kyst- og fuglemotiver, der gør udsigten over havet og bugten ved Kerteminde såvel som hav og fjord omkring Hindsholm til en særegen Johannes Larsen’sk natur.

Flere af fynbomalerne tilbragte gerne sommeren i nogle hytter ved Fyns Hoved, eller rettere i et par sammenhængende skure eller kasser, som ikke desto mindre var et velbenyttet udgangspunkt for naturoplevelser i området, og tre værker med motiver fra Fyns Hoved hænger i dag på Christiansborg, »Morgen«, »Middag« og »Aften«.

Johannes Larsens unikke flair for lys- og farvespillet i kystens lavvandede havflader stammer ikke mindst fra disse nordfynske kyster og bugter, hvor han har foretaget utallige af sine natur- og fugleobservationer.

Om sit forarbejde til maleriet »Dønning« ved Kerteminde Bugt i 1947-48 skrev han eksempelvis: »... Og saa skal jeg een af Dagene i Gang med mit store Søbillede forhaabentlig for sidste Gang. Jeg har nu i over en Maaned daglig svømmet om paa Stedet og set paa Belysning og Farver og Bevægelser i Vandet.«

Resultatet af Johannes Larsens skarpe naturblik er imidlertid ikke blot stillestående snapshots eller øjebliksbilleder af vandets farvenuancer og fuglenes anatomi, men derimod flydende kompositioner, der animerer det omgivende landskab, hvad enten fuglene vugger roligt på en dønning eller bevæger sig i formationer over himlen. Hans særegne fortrolighed med havets palet og fuglenes artskarakteristiske egenart indgyder værkerne den antydningens dynamik, der nærmest gør lærrederne selv til en bevægelig havmosaik.

Ægteparret Larsens hjem var naturens forpost i kulturen, et fuglevoliere, et drivhus og et kunstnerisk fristed. Orkideer, guldfisk, sjældne kaktus og alskens fugle var en del af hverdagen i villaen på Møllebakken, skrev Otto Gelsted, der boede her et par år under Første Verdenskrig:

»Ved Siden af Drivhuset havde Fru Alhed sit særlige Arbejdsrum, og her hang hendes ildfulde Blomsterpasteller. I Fru Alhed selv var der en Glød, der ligesom pegede hen mod hedere Himmelstrøg. Af udseende – med det sorte Haar, som hun redte glat ned til Siderne, den lidt gullige Hudfarve og Øjnenes flade Leje, kunde hun faa en til at tænke paa, at Vendernes Røvertogter ikke er gaaet sporløst hen over de fynske Kyster. Som en Pige fra Paradis gik hun imellem sine Blomster og de mange Venner, der besøgte det gæstfri Hus, og alle Johannes Larsens Dyr, der vrimlede ude og inde, Odderen og Sælhunden, Paafuglene, Ænderne og Svanerne og Turtelduerne, der slog ned paa Frokostbordet. Det Hjem, hun og Johannes Larsen var fælles om at skabe, blev i sin Frodighed et enestaaende Fristed for Skønhed og Kultur.«

Otto Gelsted: Fyns Land (1942)

Johannes Larsen oplevede ikke kun sit motiv med øjet, men var i det med hele kroppen – måske er det derfor, at de bedste af hans værker på den ene side er så naturligt levende, også så naturforladte steder som i Snapstinget på Christiansborg, og på den anden side uvilkårligt dukker op igen i bevidstheden, når man vandrer langs Hindsholms fuglerige kyster.

I rum sø

Øen i midten er ikke blot flankeret af Sjælland og Jylland i øst og vest, men er desuden omgivet af hundred mindre øer, beboede som ubeboede. Vest for Hindsholm, en halv times sejlads nord for Kerteminde ligger én af de lidt mindre kendte – Romsø.

Helt op i midten af 1900-tallet fandtes her et lokalsamfund med flere fastboende familier og egen skole, men i dag er øen ubeboet, når man ser bort fra de ferierende gæster i den håndfuld huse, der endnu står tilbage. Den lille ø, der ikke er meget større end en god kvadratkilometer, er til gengæld helårsbolig for et par hundrede dådyr, hvoraf flere er usædvanligt tillidsfulde. I heldigste fald tør de spise direkte af menneskehånd – hvis hånden vel at mærke sidder på en tilstrækkelig tillidsvækkende og tålmodig person. Tro mig, jeg har set det.

Men helst vil de nu nok bare være i fred, og ligesom andre fornuftige vilde dyr skyr de selvfølgelig i hovedreglen ethvert menneske, der rækker hånden i deres retning.

Romsøs midte består af skov med moser og et væld af kær, som for de flestes vedkommende er forbundne af små vandløb, delvist skjult af underskoven, hvor dådyrene kan gemme sig. Vover man sig længere og længere ind mod øens hjerte, bliver skovbundens bregnejungle mere og mere ufremkommelig og trækker sig ildevarslende sammen over og omkring én. Her skal man helst ikke træde forkert – her skal man faktisk slet ikke træde – især ikke, hvis man som jeg har begivet sig uforberedt ud i dette ugæstfri sumpområde, der ligger i labyrintisk forlængelse af øens moser.

Jo dybere, jeg trængte ind i vildnisset, desto hyppigere og tungere sank jeg ned, og for at gøre ondt værre vanskeliggjorde de mandshøje bregner enhver orientering. Skønt Romsøs ydmyge kystlinje kan tilbagelægges på ikke meget mere end en halvanden times tid, synes skovmidten forbavsende nok at fortsætte endeløst indad. Bliver man først fanget af de vidt forgrenede sumpe, som snor sig uigennemskueligt omkring hinanden, er det snart så som så med retningssansen.

Hvem skulle have troet, at man kunne fare vild i så lille en skov på så lille en ø? Men det kan man. Tro mig, jeg har prøvet det.

Min danmarksodyssé sluttede dog ikke her – jeg slap ud af skovens greb igen med livet i behold. Til sidst skimtede jeg udmattet den havblå stribe mellem det tætte løv og kunne endelig vakle ud af skoven og ned mod kysten med fast grund under fødderne.

Mens jeg hev efter vejret, stavrede jeg hen til det første det bedste hvilested, som tilbød sig – en lille høj, der hedder Stenkastet, og som markerer øens nordøstlige hjørne. Her sad jeg en rum tid og sundede mig, og mens sumpens greb fortonede sig, begyndte mit blik at synke ned i landskabet omkring mig. Bølgerne anslog en beroligende rytme, og tangen i vandkanten fortrængte skovens og græssets dufte.

For mine fødder lå en drømmeagtig kyst, dekoreret med skulpturelle tjørnebuske i alskens finurlige former – for neden ’beskåret’ af øens dådyr, og foroven studset af havets evindelige blæst.

Jeg faldt efterhånden helt ned igen efter mine strabadser, og det, at jeg også havde ladet øens indre få sin fred tilbage, forekom mig næsten at indgyde dådyrene større tillid. De modigste luskede ud af skovbrynet og kom langsomt nærmere, ubekymret over min tilstedeværelse. Inden længe græssede en håndfuld yngre dyr i få meters afstand, som om de vidste, at jeg var en slagen mand, og øen så langt den stærkeste. Eller også var der en mindre natur-romantisk forklaring: Fralandsvinden bar menneskelugten ud over havet, og jeg var simpelthen blevet så træt, at jeg endelig kunne sidde tilpas stille og nærmest gik i ét med skybillederne i horisonten bag mig.

Jeg lod hjortene græsse i fred og betragtede blæsten over Storebælt.

»Blaa som et Hav er Himlen

med Skyer som Revler af Sand –

skinnende hvide Strimler,

der strækker sig hen under Land.

Blaa som et Hav er Himlen,

Blaavand uden Grænse og Grund.

Jeg stirrer og synker med Svimlen

i blaanende Blaat uden Bund.«

Johannes Jørgensen: »Himmelblaat«  (Af det dybe, 1909)

Hvor lysstriberne havde held til at skære gennem sprækker og kløfter i skyerne, blandede solskin sig med regnbuer, og havoverfladen skiftede mellem sit mørkegrønne skyggerige og folieblanke genskin. Nuancerne changerende i takt med skyerne, og mens den ubeslutsomme himmel tilsyneladende var i syv sind om at lukke sluserne helt op og lade regnen sætte punktum for dette vekslende skue, forblev de lejlighedsvise byger hensynsfuldt ude over havet.

Jeg tror næsten, at jeg kunne blive siddende blandt dådyrene og lade blikket glide med bølgerne en lille evighed, men mod øst kunne jeg også skimte en kystlinje, der lå og ventede. Til sidst rejste jeg mig for så småt at begive mig til Sjælland – og det næste kapitel.

Dådyrene kiggede op og spidsede ører, som jeg rejste mig, men de gjorde ikke mine til at flytte sig. Jeg var knap nok begyndt at gå, før de slet ikke ænsede mig længere, og jeg begav mig med trætte, men salige skridt til bådbroen og den ventende sejllejlighed – for at tage afsked med Romsø i rum sø.

Kapitel 7: Hvad skovsøen gemte

Gurre Sø og Gribskov

»I de grønne Skove

hørte jeg en Sang,

Som om fjernt en Pige

kaldte i sit Rige –

Ak, Vidunderlige,

syng endnu en Gang!«

Johannes V. Jensen: »Tekst til flerstemmig Sang« (Verdens Lys, 1926)

Valdemar og Tovelille

I skovsøens flimrende overflade tegnede sig det diffuse omrids af et ubestemmeligt væsen mellem siv og åkander. Vandet skvulpede sagte, som om noget eller nogen var på nippet til at rejse sig af dybet, men endnu afventede det rette øjeblik. Det, der dukkede frem af mørket, var imidlertid hverken the Lady of the Lake eller et dyr, som lå på lur, men derimod et marmorhvidt barnelig.

Omtrent så makabert er scenariet, der danner udgangspunkt for kriminalintrigen i Danmarks første egentlige kriminalroman, Palle Rosenkrantz’s Hvad Skovsøen gemte (1903). Historien begynder på Nordsjælland mellem Gurre og Esrom, hvor overbetjent Eigil Holst er på udflugt i sit mest skattede naturområde; her kunne han »sidde timevis alene med sine Tanker, stirre ned mod den lille mørke Sø og hen over de blomstrende Hæge og Tjørne«. Men naturharmonien forsvinder abrupt, da han ved et tilfælde finder det døde barn i vandet – og det er ikke det eneste lig, dybet gemmer.

Skovsøen er en ikonisk landskabstype, der både kan fremmane idylliske og urovækkende stemninger og tanker. Indhyllet i en rullende morgendis er dens slørede skyggebevægelser og ubestemmelige lyde hemmelighedsfulde og dunkle, men blotlagt under en strålende eftermiddagssol opløses skyer og skygger i et funklende lys, og dens vandspejl fremstår lige så betryggende og imødekommende, som det før var utilnærmeligt og lukket. Bag en ring af skærmende træer ligger søen helt eller delvist i skjul som et lille eventyrrige i sig selv, der endog på kort afstand kan være næsten usynligt, før skovens rum pludselig åbner sig.

Skønt næppe nogen er dumpet direkte ned ved en dansk skovsø uden en klar fornemmelse af, hvor langt der måtte være til skovgrænsen – eller snarere hvor kort – ophører betydningen af afstanden, når omgivelserne trænger ind og bemægtiger sig øjeblikket. I forhold til det begrænsede overblik, som søens lukkede univers tillader, gør det jo ikke den store forskel, om den er omkranset af et metersmalt eller et kilometerbredt skovbælte – i begge tilfælde rækker udsynet kun få meter ind bag breddernes nærmeste træer. Derfor er det nok lettere at ignorere, at der overhovedet er en verden uden for søens indelukke, når man hengiver sig til den bølgeløse vandoverflades saliggørende ro.

I det mindste så længe man ikke forstyrres af støjen fra et brummende fly eller et hvinende tog et sted i omegnen, og den slags forstyrrelser forekommer jo i et lille land – også på denne nordsjællandske skovvandring med udkig efter skovsøer.

Efter min ’opdagelse’ af Rørbæk Sø i Midtjylland og mit senere bekendtskab med Nørresø på Sydfyn er min fascination af skovsøerne kun blevet så meget desto større – og i så henseende er de nordsjællandske skove et eldorado. I denne del af Sjælland finder man også Danmarks to største søer, Arre Sø og Esrum Sø, men de er åbenbart for store til at være skovsøer i et tætbefolket land af Danmarks størrelse; måske derfor er den noget mindre Gurre Sø i mine øjne også kronjuvelen blandt de store og mellemstore søer på landets største ø.

Gurre Sø, der ligger seks-syv kilometer vest for Helsingør og fire kilometer øst for Esrum sø, er omkranset af skov hele vejen rundt og helt uforstyrret af de villahaver, bådebroer og sommerhuse, som flere andre af Danmarks naturskønne søområder udøver en magnetisk tiltrækningskraft på. Bestræber man sig på at gå så nær vandkanten som muligt, er der omtrent ti kilometer rundt om søen, der omgives af skovene Gurre Vang i syd og Horserød Hegn i nord, men med diverse afstikkere ind i skovene og ud på øen Kalven bliver turen naturligvis tilsvarende længere. Som med andre skovsøer er det heller ikke her lige let at komme ned til vandet og få udsigt over søen, men myndighederne har med rimelig nænsomhed ryddet enkelte åbne pladser, hvorfra der også er udsigt til en eller flere af småøerne.

Efter en længere travetur krydsede jeg den lille bro til Kalven, idet en fremrykkende torden begyndte at skurre og skratte over Gurre i det fjerne. Skydækket blev mørkere, og fuglene tav, mens uvejret nåede frem med forbløffende hast, og det gav et pludseligt ryk i trækronerne, da regnen begyndte at falde med stadig tungere og tættere slag mod skovens tag.

»Lynets brændende gevirer / er rejst i sommernatten,« hedder det med en smuk metafor af Robert Corydon i digtet »Lynet« fra debutdigtsamlingen Hænderne (1950), og også denne sommerdag hvidnede lysglimtenes gevirer mod den mørke himmel. Regndråberne piskede ned, men trængte kun langsomt igennem løvets øverste etage, og når bladene endelig gav efter for den vedvarende skylle, overtog næste lag afskærmningen af den tørre skovbund.

Og skønt uvejret mandede sig yderligere op, var det snarere mageløst end skræmmende, som det sortnede og buldrede – en lovende ouverture à la stemningen i Per Langes skovdigt:

»Men hør: en voksende

Brænding føres

igennem Løvet

af Stormens Kræfter,

saa Skovens trægere

Dybder røres

og Sjælen stiger

og jager efter.

(...)

Du mærker blændet

at Skoven skrider

i prægtigt bølgende

Brudeklæder,

og Luften funkler

af Glimt som glider

fra tunge Stene

og gyldne Kæder.«

Per Lange: »Skoven« (Orfeus, 1932)

Skyerne sank lavt ind over Gurre Sø, men jeg forblev stort set i læ for den silende regn, som jeg spadserede rundt på Kalven i både tordenvejr, regnvejr og tørvejr på én gang. Efter min afstikker ud på den lille ø kunne jeg således fortsætte næsten tørskoet den sidste strækning for at slutte sydøst for søen ved ruinen af middelalderborgen Gurre Slot, hvor vejret forbarmede sig, just som jeg skulle ud under åben himmel.

Naturen og ruinen synes at gå op i en højere enhed i den fascinerende blanding af sagn og historie, der med varierende berettigelse er knyttet til Gurre og omegn. Det centrale borgtårn stammer muligvis helt tilbage fra anden halvdel af 1100-tallet under Valdemar I, bedre kendt som Valdemar den Store (1154-1182). Borgen blev også udvidet et par århundreder senere under Valdemar IV – bedre kendt under endnu et flatterende historisk tilnavn: Valdemar Atterdag. Da han overtog tronen i 1340, var Danmark pantsat og splittet, og Valdemarernes storhedstid var for længst forbi, men det lykkedes ham gradvis at samle og genskabe riget under svære politiske betingelser. Han forstærkede endvidere en række borganlæg og havde en særlig tilknytning til Gurre Slot, hvor der blev opført en indre fæstningsmur og fire hjørnetårne samt en ydre sekskantet ringmur. På en række kunstige holme uden for murene blev der rejst værksteder, stalde, lader og beboelsesbygninger.

Den betydning og skønhed, som Atterdag tilsyneladende tillagde Gurre, afspejler sig i et legendarisk udsagn, der siden er tilskrevet kongen: »Lad Vorherre blot beholde sit Himmerige, hvis jeg må beholde Gurre.«

Det er dog muligt, at det snarere er Lille Gurre mellem Vordingborg og Næstved, der med tiden er blevet forvekslet med det nordsjællandske Gurre, og det er i givet fald ikke den eneste forvekslingshistorie, der med større eller mindre historisk plausibilitet indgår i sagnkredsen om Gurre. Eksempelvis har man fejlagtigt gjort Valdemar Atterdag til den ene af de to hovedpersoner i den tragiske romance om Tovelille, skønt hun hører en anden tid til og var Valdemar den Stores elskerinde.

Hun bar en magisk ring, der fortryllede kongen, hvorfor den skinsyge dronning ifølge folkevisen låste hende inde i en badstue, hvor den glohede damp til sidst tog livet af hende. Kærlighedsmagten havde imidlertid fortsat tag i kongen efter Tovelilles død, indtil man smed ringen i Gurre Sø og hævede fortryllelsen. Sådan lyder i det mindste én variant af fortællingen.

Folketroen vil også vide, at kongens genfærd er gået igen de følgende århundreder i netop disse landskaber – eller rettere er redet igen – idet han under vilde nattejagter forcerer landskabet som en spøgelsesrytter med et kobbel sorte jagthunde. Måske er han blevet forbandet af Gud for at fremhæve Gurre på bekostning af Himmerige, eller måske er det netop ikke Valdemar Atterdag, men derimod (atter) hans tiptipoldefar, Valdemar den Store, som hvileløst leder efter sin elskede Tove.

Det kan dog også tænkes, at den kongelige natterytter i realiteten blot er en historisk tillempning af en ældre forestilling om gudekongen Odin, der ifølge overleveringen stryger gennem landskabet på ryggen af sin ganger, den ottebenede Slejpner.

Hvorom alting er – flere digtere har ladet sig inspirere af sagnene om Gurre, men få så smukt som H.C. Andersen, der fik borgen, skoven og historien om Tovelille til at smelte sammen med gribende poetisk elegance:

»Ved Gurre-Sø laae Kong Valdemars Borg,

Den saae ham med Tovelille;

Den kjendte hans Lykke, den kjendte hans Sorg,

– Ak Trøstens Harper hang stille;

Hans Glæde blev skrinlagt bag Kirkens Muur,

Hvor de vilde Skovduer kurre.

– Om Tovelille sang Guds Natur

Deiligst i Gurre!

Der havde de vandret hver lønlig Sti,

Naturen blev her til hende;

Han kunde ei gaae en Blomst forbi,

Den sagde: 'Kan Du mig kjende?'«

H.C. Andersen: »Gurre« (1842)

Ligesom i Rosenkrantz’s kriminalroman gemmer skovsøen også på et kvindelig i H.C. Andersens sagndigt, men hos eventyrdigteren får hun sin romantiske apoteose.

Om naturen omkring Gurre Sø stadig væk er helt så skøn, som romantikkens digtere har set den – eller som den tog sig ud i århundrederne mellem den første og den fjerde Kong Valdemar – er naturligvis et åbent spørgsmål, ligesom spørgsmålet om, hvilken Valdemar og hvilket Gurre, der egentlig kommer tættest på den historiske kerne i diverse sagn. Men selv om det i dag kun er den nederste del af det centrale borgtårn og resterne af den indre ringmur, der vidner om Atterdags fæstning, hviler der fortsat en kongelig sagnstemning over den smukke skovsø, hvor H.C. Andersen genfandt Tovelilles ånd i hver en blomst.

Naar man maa liste sig til at lytte

Mordintriger fra sagn- og litteraturhistoriens verden behøver selvfølgelig ikke være det første, der falder én ind, når man skal beskrive den nordsjællandske natur, men kontrasterne trækker måske fortrinene yderligere frem ved landskaber, der til tider er blevet berømmet som landets skønneste. Æstetiske ranglister afhænger naturligvis som så meget andet af øjnene, der ser, men landets største ø tog allerede for små tusind år siden »prisen for alle Danmarks landskaber, både i overflod på livets nødvendigheder og i sin dejlighed,« skrev Saxo i fortalen til sin Danmarkskrønike.

Skønnest eller ej – det nittende århundredes danske digterkonge, Adam Oehlenschläger, var så opslugt af hjemve under en længere udlandsrejse, at hans erindring i særlig grad fæstnede sig ved Sjølundas (Sjællands) kvindelige ynder:

»Hjemme rinder ingen Floder

i en sid og leret Grav,

Livets Kilde, Glædens Moder

breder sig, det sølvblaa Hav,

slynger sig med venlig Arm

om sin Datters fulde Barm,

og ved Blomsten sig forlyster

på Sjølundas unge Bryster.«

Adam Oehlenschläger: »Hjemvee« (1805)

Det har siden vist sig en kende mindre entydigt at fraskrive Danmark rindende floder, men forgabelsen i Sjællands kvindelighed skal Oehlenschläger nu ikke høre for.

Også Johannes V. Jensen var optaget af Sjællands frodige jord og smukke natur, og som det efterhånden er fremgået, var hans sammenligningsgrundlag ganske bredt: Han var opvokset i Himmerland, havde tætte forbindelser til fynbomalerne og fra 1916 til sin død i 1950 havde han desuden sommerhus på Nordsjælland i Tibirke Bakker med udsigt til Arre Sø og Ellemosen. I 1943 skrev han digtet »Den danske Sommer«, der priste »Demeter, Danmark, Ophav til vor Lykke«, hvor Sjælland blev til »Vort grønne Øland, Østersøens Smykke«.

Dette øland havde hilst mig med et uvejr, der farvede himlen blåsort, men ikke havde gjort Gurres bidrag til Østersøens skinnende smykke mindre prominente – det var vel blot fanfaren, som bebudede, at foråret var blevet til sommer. Jeg forlod derfor Gurre i højt humør på min jagt efter flere sjællandske naturperler og drog nord om Esrum Sø, hvorfra jeg begav mig ind i øens største skov, den over 50 kvadratkilometer store Gribskov.

Betydelige dele af det kuperede terræn er her gennemskåret af kilometerlange skovalleer, der blev anlagt med kongelig præcision i 1680-90 af hensyn til den såkaldte parforcejagt. Fra stisystemets knudepunkter kunne kongens jagtparti følge jagthundene udmatte byttedyret, indtil det segnede om, og jægeren uden større anstrengelse kunne sætte punktum for dets lidelser. Jagtformen blev forbudt i 1777, men stierne består, og de passerer både varierede og ensformige strækninger af tætte og halvåbne skovlandskaber. Mellem alle disse brede linealstrøg er der imidertid også et utal af små stier og næsten ufremkommelige spor, der krydser skævt gennem skoven, og som stadig væk gemmer udsøgte og sjældent besøgte områder, som man næsten kan kalde sine egne, fordi de ikke er fremhævet i foldere eller på turistkort.

På en tid, hvor landkort var sjældnere og mindre detaljerede end i dag, forelskede Søren Kierkegaard sig i ensomheden et sådant sted og skrev i Stadier paa Livets Vei: »... kun Den finder det, som søger værdeligen, thi intet Kort angiver det«. Det var Otteveiskrogen, som tilsyneladende mest var vant til besøg af vinden, og filosoffen lod sig fascinere af paradokset – en krog, hvor hele otte veje mødes, men som alligevel var menneskeforladt og opfyldt af stilhed:

»Vist er det ogsaa, at Verden og Alt hvad som derudi befindes aldrig tager sig bedre ud, end naar det sees fra en Krog, og man maa liste sig til at see; vist er det ogsaa, at Alt hvad der er hørt i Verden og skal høres, lyder lifligst og mest fortryllende hørt fra en Krog, naar man maa liste sig til at lytte. Saa har jeg da oftere søgt ud til min Afkrog. Jeg kjendte den før, længe før, nu har jeg lært ikke at behøve Natten for at finde Stilhed, thi her er altid stille, altid skjønt, men skjønnest synes det mig nu, naar Høstsolen holder Midaften og Himlen blaaner smægtende; naar Skabningen aander efter Heden, naar Kølingen giver sig løs, og Engens Blad zittrer vellystigt medens Skoven vifter; naar Solen tænker paa Aftenen for at svale sig i Havet, naar Jorden skikker sig til Hvile og tænker paa Taksigelsen, naar de før Afskeden forstaae hinanden i den ømme Sammensmelten, der mørkner Skoven og gjør Engen grønnere.«

Søren Kierkegaard: Stadier paa Livets Vei (1845)

Selv om Gribskov stadig væk er for stor til at blive overrendt, er Kierkegaards Otteveiskrog ikke længere den mest stilfærdige »afkrog«, men et knudepunkt, hvor to af vejene siden er blevet asfalteret. Ikke desto mindre er der fortsat oplevelsesrige afkroge at standse op ved for at nyde skovens stilhed. Og med lidt tavs tålmodighed vænner dyrene sig så småt til ens tilstedeværelse og kryber atter frem af deres skjul for at genoptage den daglige dont på deres egen stilfærdige måde.

De færreste er vel længere vant til andre aspekter af dyrelivet end dem, vi kender fra logrende kæledyr og stenbroens ugenerte duer, hvilket til gengæld gør dyrene i det fri ekstra fascinerende. Det er fortryllende at falde til i omgivelserne og fordybe sig i selv de mindste optrin, om det så blot er et egern, der piler over skovstien og hastigt forcerer en stejl træstamme, eller en fiskehejre, der breder sine vinger ud og letter fra sit skjul i sivene.

»Se, der fløj Høgen dit Hus forbi,

og over Taget svitter Svalen;

den snilde Ræv gaar paa Frieri

med Smil om Mund og Dusk paa Halen.

Raabukken gaar saa strunk som en Student,

der lige nys har faaet sin Frakke vendt.

Hejsa, min Glut!

vent et Minut,

saa gaar jeg glad med dig i Skoven!«

Jeppe Aakjær: »Studenter-Maj« (1897)

Der er ikke just brølende løver i den danske natur, men ved en skovsø i den store nordsjællandske skov fik jeg alligevel en lille idé om, hvorfor der også herhjemme er tusindvis af entusiaster, som ofrer store dele af deres fritid og betragtelige ressourcer på at iagttage og katalogisere udvalgte dyrearter. Hvad enten motivet er almindelig nysgerrighed eller en grundlæggende forståelse for det nødvendige arbejde med at kortlægge antal og adfærd af hensyn til dyrenes ve og vel, udspringer entusiasmen vel i sidste ende af en uspecifik tiltrækning af naturen, der egentlig ikke behøver legitimeres af andet formål end oplevelsen i sig selv.

Jeg besidder ikke selv den fornødne viden og tålmodighed til at fordybe mig så grundigt i dyreriget, men jeg lod mig nu alligevel let fascinere. Ikke blot af fugle og hjorte, men eksempelvis også af de hundredvis af store myretuer, der mange steder ligger som pudsige mikrocivilisationer med hektisk aktivitet, og hvoraf enkelte er næsten halvanden meter høje babelstårne. Et særligt indtryk gjorde dog ikke mindst skovsøernes luftbårne skyts i skikkelse af lavtflyvende guldsmede og andre ferme flyvere, der tegner vilde vinkler i luften, når de i voldsom fart foretager hasarderede u-vendinger mellem søens siv.

Farvestrålende eksemplarer fløj tæt forbi mig, fulgt af gule artsfæller, der levede bedre op til deres navn og glimtede gyldent i solen. Nogle susede langs vandfladen som iltre tankestreger, for brat at standse op og holde sig svævende ubevægeligt over vandet, indtil en pludselig indskydelse atter skød pilene afsted i vilkårlige retninger. To par vinger giver disse ivrige insekter en rent ud svimlende manøvredygtighed, hvormed de farer ad uforudsigelige baner gennem luften.

En besynderlig vandnymfe med otte vinger og et aparte knæk på kroppen fangede også min opmærksomhed – eller var det et elskende par i fuld gang med en kreativ parringsleg, mens de drønede ubesværet ud over vandet?

Mindre romantisk og særdeles territorial var derimod en fæl ka’l, der tronede vagtsomt på en gren over vandspejlet – hver gang en flyver kom hans domæne for tæt, lettede kongen resolut fra sin tronstol og nikkede simpelthen den formastelige en skalle. Men som bekendt er magten kun til låns, og kongen, der regerede uantastet over nogle få kvadratmeter i sit eget lille siv-rige, kan bogstaveligt talt selv blive vippet af pinden af en stærkere tronprætendent – eller når som helst blive offer for en fugl med betydeligt højere rang i fødekæden.

Sult, kamp og forplantning – også eksistensens vilkår ved en lille sø i Sjællands største skov, hvor væltede træer, der nægtede at bukke under, blomstrede videre, eller havde opgivet og i stedet gav liv og ly til insekter og andre smådyr.

»Stormen fik gjort det af med

en poppel, gjorde den, troede den.

Nu ligger træet ned

og springer ud med sit lysende løv i lunden.«

Pia Juul: Helt i skoven (2005)

Lysende træer langs søbredden, døde træer i skovbunden, faldne træer med kronen helt eller delvist i vand – det kunne næsten have været rammen om en hvilken som helst af Gribskovs vandhuller, for skoven rummer talrige søer, damme, kilder og moser, den ene mere malerisk end den anden. Nogle betog mig naturligvis mere end andre, eksempelvis de to Fønstrup Damme, hvoraf den mindste næsten minder om et sydamerikansk flodparti i al sin junglelignende frodighed, mens den største mere har eventyrets hjemlige skær over sig med sine tusindvis af åkander.

Dybere inde i skoven, et par kilometer sydvest for Gribsø, og et par hundred meter syd for Fruebjerg, fandt jeg imidlertid en skovsø, der overstrålede dem alle: Rødedam.

Andemaden og himmelspejlet

I 1700-tallet var Rødedam en yngledam for karper til kongehuset, indtil den blev opgivet og gradvis udviklede sig til en mose. I slutningen af 1800-tallet blev den grøftet og tilplantet med rødgran, men i 2005-06 genskabte man dammen som skovsø.

Efterhånden er den måske mere en Grønnedam end en Rødedam, i det mindste var søen halvvejs dækket af ’andemad’, da jeg kom forbi. Men hvor søens grønne tæppe hørte op, var den til gengæld lige så klar som himlen, og den ubevægelige vandflade spejlede både skyer og træer som et knivskarpt visuelt ekko.

Himlen foroven og himlen forneden fordoblede den himmelblå uendelighed, og det var vanskeligt ikke at føle sig som en forsvindende ubetydelighed ved tanken om det grænseløse svælg, der både åbnede sig under skyerne i søens dyb og oven over skyerne på himlens hvælving. Det er denne sære, men velkendte følelse af at forsvinde i universets grænseløse dimensioner, som eksempelvis H.C. Andersen beskriver i Fodreise (1829), hvor det blot er havet frem for skovsøen, som danner udgangspunkt for sammenligningen: »Hvad er vel vort Verdenshav med alle sine Øer, mod Himlens store Ocean med alle sine svømmende Kloder? Ikke engang saameget, som et lille Blækstænk imod hele det sorte Hav.«

Ikke desto mindre kan perspektivet lige så let forskyde sig i modsat retning – fra følelsen af at forsvinde som et ubetydeligt nulpunkt under det ærefrygtindgydende himmelhav til omvendt at føle sig som oplevelsens afgørende omdrejningspunkt i naturens monumentale centrum. Det ene er ikke mindre paradoksalt end det andet.

J.P. Jacobsen sammenfletter begge perspektiver og beskriver forunderligt nok sig selv som det mikroskopiske støvgran i rummets uoverskuelige vidder, mens han ikke mindre forunderligt også får fært af at være dét paradoksale knudepunkt, som rummer det alt sammen:

»I Rummet det vældige vugges

Vor Jord som paa Havet et Blad,

Og jeg er et Støvgran, der glimter

»Gud« ved i Lyset af hvad?

Og dog er det hele Solsystem,

Der vugges i Æthrens Bad,

En Krusning i mine Tankers Hav,

Kun lille, og kruset af hvad?«

J.P. Jacobsen: »Stemninger I« (En Cactus springer ud, 1871)

Den første digter i dansk litteraturhistorie, der antydningsvist lod mennesket indtage naturiagttagelsens centrum, var vel Johannes Ewald, da han skrev digtet »Rungsteds Lyksaligheder« i 1775. Skønt den tilbagevendende pointe stadig væk er koncentreret om at erkende Gud, er mennesket i skikkelse af digteren dog i højere grad også selv ved at blive et udgangspunkt for det hele. På den ene side trænger naturen sig på i forskellige fremtrædelsesformer, fra de »kølende Skygger« til de »skertsende Bølger«, fra brølende hjorte og kvidrende fugle til sprudlende bække og grånende høje, og fra det ganske himmelvæld til det enkelte blad, så »Fryd brød Læbernes bævende Lyd«. Men på den anden side er oplevelsen samtidig orienteret omkring »den følende Skjald«, mens »Himle samles omkring ham«, som Ewald udmaler det.

I romantikken er naturen og naturoplevelsen i stigende grad blevet digterens – og menneskets – spejl, der med tiden fører til yderligere poetisk fokus på menneskets kreativt skabende oplevelse. I digtet »Morgen« fra 1892 besynger Helge Rode hele verdens tilblivelse i dét øjeblik, hvor han åbner sine egne øjne, »og i et Nu er Alverdens Lys / med Jubelmagt vældet derind«, og digteren glæder sig euforisk: »Seks Dage Gud Herren med Verden stred, / Jeg skaber den i et Sekund.«

Eller mere behersket med Piet Heins ord et århundred senere:

»Se, at himlens kuppel

endnu hvælves om dit hode,

smykket i den enkle stil,

som aldrig går af mode.

Mærk, at det er dig,

dens kugle krummer sig omkring.

Godt ihvertfald dét:

at være midt i alle ting.«

Piet Hein: »Midt i verden« (1994)

Skovens dybe stille ro og skovsøens blanke himmelspejl befordrer den slags stimulerende tankeparadokser, muligvis fordi det er lettere at opløftes i det fri og lade tankerne løbe løbsk – altimens man vitterlig befinder sig »midt i alle ting«, som naturen »krummer sig omkring«. Hvad enten man er helt omgivet af tæt skov eller har et videre udsyn over skovsøens blågrønne flade, skærmer træerne udsigten og indsnævrer horisonten til sin egen sluttede cirkel.

Jeg havde blundet og missede med øjnene for at komme til mig selv igen – eftermiddagssolen havde bagt nogle timer, udruget paradokser og givet tilstrækkeligt med tankefostre skrøbelige vinger. Skovsøen havde ikke alene gemt fiktionens makabre lig og sagnets romantiske genfærd, men også et spejlende himmeldyb, hvor tankerne kunne drukne og forsvinde som et hjælpeløst intet eller lade sig opsluge af sin egen altfavnende oplevelsestrang.

Roen hvilede fortsat over søen, hvor en andemor gennede sine pjuskede ællinger på plads, mens de sagte kløvede vandspejlet og trak fem små striber gennem den grønne andemad.

Jeg forlod familieidyllen og fandt en lille lysning, hvor græstæppet var dækket af blomster. Det var henad aften, og jeg havde vanskeligt ved at rumme indtrykkene fra de mange små skovsøer, så det vilde græs var et tilstrækkeligt ordinært syn at synke ned i.

Jeg slog op i en bog af en uhøjtidelig digter ved navn Dan Turell. Han er ikke ligefrem mest kendt for sin naturpoesi, men alligevel forekom det mig, at han havde skrevet både dagens, kapitlets og skovens naturpoetiske punktum til min færd gennem Gribskov:

»Hvad er det nu de ligner

disse tusind blomster i græsset

der bøjer sig samtidig for vinden?

Jo

Nu har jeg det:

Det er en fyldt koncertsal

der klapper –«

Dan Turell: »I naturen« (Alhambra blues, 1983)

Kapitel 8: Sit høye, fulde, kridnehvide bryst

Møns Klint og Klinteskoven

»Med sin Bøgekrones Blidhed,

i sin Kjortels skjære Hvidhed,

Troner Dronningstolens Mø

over salten Østersø.«

Christian Richardt: »Venner, seer paa Danmarks Kort« (1889)

Kridtkæmperne ved Dronningestolen

Fra Danmarks 75 millioner år gamle undergrund rejser Møns klint sig som en råhvid vold langs det meste af øens østkyst, hvor dybe slugter og stejle skovpartier markerer overgangen fra det ene monumentale fremspring til det næste. Over en syv kilometer lang kyststrækning hæver urtidens kridtkæmper sig skulder ved skulder over havet, der adskillige steder tager farve efter det allestedsnærværende kridt og ruller mælkehvidt ind over den smalle stenstrand.

Hvis kæmperne kunne tale, ville de berette om et ubegribeligt tidsspand før Danmarks fødsel, hvor landet var dækket af det tropiske urhav, vi kalder Kridthavet, og hvor trillioner af mikroskopiske algers kridtskaller blev aflejret på havets bund. Århundrede efter århundrede efterlod hvert sit millimetertynde lag, indtil havbundens kridtskorpe millioner år senere var blevet flere hundred meter tykt – sine steder sågar op til et par kilometer.

På denne sokkel af ophobet kridt, yderligere sammenpresset og stedvis opbrudt af gletschergiganter, er næsten hele landet støbt.

Når vi ser Danmark i dag, ser vi resultatet af istidens kræfter, som har skabt landskabet og skjult landets hvide undergrund under moræneler, sand og grus, som ismasserne efterlod under afsmeltningen. Undtagelsesvist er kridtet dog endnu blottet enkelte steder, hvilket jeg allerede havde fået en forsmag på ved Bulbjerg, men min næste destination var et endnu tydeligere eksempel: Det spektakulære landskab yderst på Møn.

Trykket fra isen har vendt op og ned på jordlagenes orden med en sådan voldsomhed, at fundamentet stikker lodret op af jordens indre som elfenbenshvide landskabsfossiler, der giver frit udsyn til nogle af urtidens geologiske epoker. Klinten er ridset af fine flintstriber, der løber horisontalt eller i buer over de massive kridtfacader, alt efter hvor gletschere har skubbet, foldet og hævet undergrunden. Vand og ler har trukket gråsprængte markeringer i vertikale furer fra top til bund, hvor de til stadighed vælter ud over stranden for at blive opslugt af havet. Slidt af tidens tand og hærget af bølgernes bestandige indhug er kystlinjen gradvis høvlet kilometer tilbage over titusind års erosion og skred – og om yderligere titusind år er også resten af klinten ædt og fordøjet af havet, og hele dette skue vil være definitivt borte.

Sporene efter den permanente nedbrydningsproces er umulige at overse og gør området til en ikke helt ufarlig oplevelse. Små stykker af klinten drysser jævnligt ned, fine kridtpartikler siver hele tiden ud i havet, og hver eneste dag glider yderligtstående træer en lille tand nærmere afgrunden. Af og til falder en mindre blok fra et skrøbeligt fremspring og pulveriseres som flormelis på den grå strand, og med mange års mellemrum skrider tonstunge partier, der trækker træer og gangstier med sig i faldet og radikalt forandrer klintens profil.

I 1952 indtraf et gigantisk skred nord for Forchhammers Pynt og skabte en halvø af kridt og ler, der strakte sig knap en halv kilometer ud i havet, indtil bølgerne havde opslugt det hele fem år senere. I 1988 forsvandt den himmelstræbende søjle, Sommerspiret, hvis falliske fremtoning nærmest var klintens naturlige vartegn, og som guldaldermalere har foreviget flere gange. I 2007 styrtede en halv million tons kridt og ler fra Store Taler, der dannede endnu en halvø på lånt tid, og på hvis kridhvide småbakker snesevis af nedfaldne træstammer lå hulter til bulter som overdimensionerede mikadopinde blandt jadegrønne småsøer.

I talrige generationers fremtid vil klinten dog fortsat bevare sin unikke, men foranderlige facade, hvis ikke uforudsete natur- eller menneskekatastrofer griber alt for forstyrrende ind – men havet og erosionen får i alle tilfælde det sidste ord.

Det bliver man også indirekte mindet om af advarselsskilte, der understreger faren for skred og bedyrer, at al færdsel sker på eget ansvar. Det skal nok få én og anden til at glemme, at det selvfølgelig er mange gange mere risikabelt at køre i bil end at vandre ved foden af Møns Klint, men helt grundløse er advarslerne trods alt ikke.

Det var heller ikke uden en vis uro, at jeg begav mig langs stranden fra syd og snart blev mødt af de første kridtkæmper. Lodrette vægge afløstes af kløfter og sprækker, hvor små vandfald rislede ned og ud i havet, og højt oppe ragede krogede fremspring og kantede brudstykker ud som mindre formfuldendte næser på naturens hvide sfinxer. Det er kun et spørgsmål om tid, hvornår det bliver deres tur til at kurre ned ad de skrå sider, men indtil videre hænger de som tunge vedhæng et uvist antal år, dage eller sekunder endnu.

Måske skyldtes det klintens tilbagevendende påmindelse om fortidens skred, at jeg af og til tog mig selv i at gå med lidt raskere skridt og skæve nervøst til en nedstyrtet kridtblok, der så påfaldende nyfalden ud. Som allerede antydet er risikoen for at blive begravet under en kridthalvø ved et pludseligt skred naturligvis for usandsynlig til at kunne påvirke mange sekunders oplevelsesglæde, men det uventede syn af klintens karakterfulde variationer og imponerende dimensioner kunne nu og da afstedkomme sin egen form for uro.

Den rytmiske rumlen, som bølgeslagene frembringer over rullestensstranden, kastes tilbage fra den stejle klint og kan med lidt ængstelig fantasi også godt forveksles med en knurren fra kridtets indre, der varsler et forestående skred. Det gælder ikke mindst nord for Jydeleje Fald, hvor store dele af kridtfronten er så ’poleret’ som en titanisk rutschebane.

Strækningens poetiske navn, Slotsgavlene, forekommer nærmest intuitivt indlysende, idet toppene ligner sandblæste skulpturer, og de store fremspring hænger på den glatskurrede klint som kviste og karnapper på et eventyrslot. Andre steder kan det være en vanskeligere opgave for førstegangsbesøgende at identificere de enkelte fald og fremspring ud fra kortets navne; hvor det ene hører op, og det næste begynder, er ikke altid lige oplagt, eftersom hver enkelt strækning ofte rummer så mange særskilte og foranderlige detaljer, at navngivning og adskillelse nærmest er halsløs gerning.

Bortset fra Slotsgavlene er det lettest identificerbare parti vel området omkring Dronningestolen. Engang har et højt fremspring på denne del af klinten lignet en tronstol, hvorfra Klintekongens dronning kunne skue ud over havet, men efter at tronen drattede ned i 1868, har hun måttet finde en mindre prominent siddeplads. Til trods for at navnet altså også refererer til et ikke-eksisterende fremspring øverst ved Maglevandsnakke, er Dronningestolen fortsat betegnelsen for klintens højeste punkt, hvorfra nakken udbreder sig over flere hundrede meters kyststrækning som en monumental hvid kappe.

Selvfølgelig havde jeg set billeder fra Møn, inden jeg selv stod for foden af klinten, men intet foto eller maleri kan eftergøre fornemmelsen af at stå med bagoverbøjet nakke og betragte de hvide kridtpladers stuk, der er skudt hundred meter op af undergrunden og dekoreret af grønne trækroner mod himlens blå loft.

Det er let at bifalde Oehlenschlägers begejstring, når han i 1805 lader sig inspirere af den tvetydighed, hvormed »Møen« ikke bare er øens og klintens navn, men jo også betegner en jomfru. I digtet »Katastrophe« fra 1805 betegnes Møn som »Danmarks Stolthed«, og han trækker atter på sin beherskede erotisering af landskabet, vi tidligere har berørt, når han om øen og klinten konstaterer: »Som blotter stolt, til glade Søemands Lyst, / sit høye, fulde, kridnehvide Bryst.«

Lad så være, at markante partier som Dronningestolen og Sommerspiret er skredet i havet i forgangne århundreder, for erosionen skaber hele tiden andre særprægede fremspring og spir, der fornyer det usædvanlige landskab. Det er en enestående oplevelse at gå langs strandkanten, som naturen har rundet i så fin en bue, at klintens nærmeste kæmper lige akkurat spærrer for synet af den næste kyststrækning og dermed som regel begrænser klintudsigten til nogle få hundred meter. Hver gang en strækning er tilbagelagt, udfoldes et nyt fantastisk panorama, og forventningen til den kommende strækning er lige så medrivende som forløsningen, når endnu et ’hjørne’ er rundet, og de næste kridtkæmper toner frem. Og sådan fortsætter det langs det meste af østkysten, strækning for strækning, kilometer for kilometer.

Her er tilmed usædvanlig rigt på små fossiler, der er lige så gamle og stendøde som dinosaurerne, men jeg havde oprigtig talt ikke øje for andet end klinten og de lave skovpartier, der af og til nåede stranden som en hængende – eller snarere faldende – have.

Blandt de mange sagn og eventyr, der knytter sig til Møns Klint, er ikke overraskende historien om Klintekongens fortryllede have, Abildgaard, som ingen kender vejen til, men som enkelte af og til alligevel forvilder sig ind i. Denne have, der efter sigende er ubeskriveligt smuk og har vidunderlige frugttræer, står altid i fuldt flor, hvad enten det er vinter eller sommer – og også i vor egen tid er der heldige sjæle, som den åbner sig for.

Forfatteren og kunsthistorikeren Bente Scavenius voksede op på Møn, hvor hun som barn foretog utallige rideture på Møns Klint, men én står særlig tydeligt i hendes erindring:

»Jeg husker specielt én morgen, da jeg var redet helt ud til Klinten i et område, der normalt føltes meget barskt. Men den morgen var stemningen en helt anden, for skovens træer lå badet i lys, og det så ud, som om de stod i en vidunderlig have. Alle bladene var endnu så våde af dug, at de glimtede som sølv i det stærke lys, der blandede sig med morgendisen. Det hele syntes meget uvirkeligt. Alt var så forunderligt smukt, at jeg helt glemte tid og sted. Da jeg kendte terrænet ud og ind, forekom det utænkeligt, at jeg kunne fare vild. Men pludselig indså  jeg, at jeg havde tabt orienteringen. Jeg var kommet ud i det område ved Klinten, der strakte sig langs med Abildgaardsfaldet. Helt præcis, hvor jeg var, erindrer jeg ikke, da jeg ikke havde fulgt stierne. Dog husker jeg tydeligt, at det var som om hele stedet var afgrænset og lå lavere end den øvrige del af skoven med de store bøgetræer. Ja, det var som en lysning med en have fuld af blomstrende frugttræer. Aldrig har jeg glemt den morgen.«

Bente Scavenius: »Mine morgener i paradis« (Hvor jeg med sikkerhed var lykkelig, 2000)

En afsidesliggende lund eller et tilbagevendende fatamorgana? Efter en udmattende vandretur på min allerførste dag kom jeg selv i tvivl.

Væltede træer og andre forhindringer fra små og store skred er én ting, men strandens rullende stengrundlag og den konstante og svimlende udsigt op ad klintens stejle sider tærer anderledes på kræfterne. Med blikket i retning af toppen og missende mod solen, der langsomt sank ned bag klinten, bevægede jeg mig fremad under den ene tavse kridtkæmpe efter den anden, mens fødderne så småt blev til en ubestemmelig plamage i skoene.

Da jeg en sen eftermiddagstime havde passeret Slotsgavlene og var nået frem til klintens nordligste ende, gik jeg både udkørt og forpustet op gennem Djævlekløften. Jeg var træt og tørstig, og mens dagens mange indtryk snurrede rundt i tankerne, flød den skarpe sommersol pludelig ud for øjnene af mig – og dér lå den så i den flimrende baggrund: Klintekongens Abildgaard.

Havens konturer trådte langsomt frem for mine øjne i drømmende grønne kurver, der stod i kontrast til den kantede hvide klint, som havde tårnet sig op over mig hele eftermiddagen, og snart skimtedes endog noget, der lignede et lille slot med stråtag: Klintekongens slot?

Det var det trods alt ikke – det var den lille hovedbygning i Liselund Park.

Men det forhindrer nu ikke, at der både er romantik, eventyr og måske sågar en klintedronning forbundet med Liselund såvel som med sagnet om Abildgaard.

Panden mod klinten

Det er et fornøjeligt sammentræf, at Møns Klint først for alvor begyndte at blive kendt efter de studier, der blev udført af geologen Søren Abildgaard, og som udkom i 1781, om end han sit efternavn til trods næppe er opkaldt efter Klintekongens legendariske have. Men mindre eventyrligt bliver det ikke af, at klintens betydning som naturattraktion faktisk står i gæld til en virkelig eventyrhave fra omtrent samme tid.

Aristokraten Antoine de la Calmette erhvervede sig i 1783 Sømarkegaard og de omkringliggende skovarealer ved klintens nordligste del, som han skulle komme til at sætte et ganske særligt præg på.

Antoine, der var søn af en hollandsk diplomat, blev født i Lissabon, men kom til Danmark som syvårig, da hans far blev overflyttet til København. Siden købte familien godset Marienborg på Møn, og Antoines skæbne knyttedes til øen, hvor han blev amtmand og kom til at leve resten af sit liv. Som en romantisk kærlighedserklæring til hustruen Anna Elisabeth Catharine Iselin omdøbte han Sømarkegaard til Liselund efter hendes kaldenavn, Lisa, og sammen skabte ægteparret en vidunderlig park med stærkt vekslende flora og terræn.

Lysthuse, pavilloner, monumenter og en række små damme med endnu mindre øer fuldendte idyllen, og rislende kanaler og vandfald gennemskar og opdelte det 60 hektar store have-landskab i blide og barske partier med planter og træer fra mange forskellige dele af verden. Samlet skulle Liselund afspejle de poetiske stemningsskift, som den naturromantiske havekunst foreskrev i datidens Europa – ikke mindst med inspiration fra den franske filosof Rousseau. Ægteparret gjorde studier under længerevarende udlandsrejser, hvorfra der foreligger grundige noter og optegnelser, og arbejdet stod på i et tiår, før parken var fuldendt.

Ikke uden sammenhæng med Liselund blev Møns Klint et stadig mere velkendt udflugtsmål, hvor romantikere og guldaldermalere fandt motiver til oplevelsen og skildringen af naturens storslåede sublimitet, som hidtil havde været reserveret kunstneriske indtryk fra udenlandske bjerglandskaber.

Ikke at klinten var fuldstændig ubemærket før Liselund Park – selvfølgelig har det alle dage været umuligt at overse den kalkede kyststrækning fra søsiden, og allerede siden begyndelsen af 1700-tallet havde den været kendt af privilegerede danskere, der havde tilstrækkeligt med fritid, overskud og ressourcer til at besøge og dvæle ved de naturskønne omgivelser. Endvidere var den indlysende nok et velkendt landskab for øens lokalbefolkning, som det blandt andet fremgår af de sagn, der i lighed med forestillingen om Klintekongens fortryllede have udspiller sig her.

Men Calmettes park var én stor hyldest til kærligheden i et nøje tilrettelagt og omhyggeligt konstrueret landskab, hvorfra der var direkte adgang til klinten. På en af parkens små øer fungerede et stenmonument i form af en kombineret pyramide og obelisk som fundament for en panfløjte af marmor, der igen var omviklet et kunstfærdigt bånd med indskriften: L’harmonie nous unit (harmonien forener os). I et lille tempel på en anden ø stod en buste af Lisa med inskriptionen: La candeur de son âme est painte dans ses traits (hendes sjæls ufordærvethed er aftegnet i hendes træk); andetsteds opførtes et sandstensrelief i en grotteformet bue af store sten, hvorpå der var afbildet en knælende kvinde med Lisas træk, i færd med at skrive på et antikt alter: A l’amitié pure (til det rene venskab). Overalt blev kærligheden ægtefællerne imellem iscenesat som poetisk natur og arkitektonisk poesi.

Længe nåede de imidlertid ikke selv at nyde det færdige resultat – Antoine døde i 1803, og Lisa fulgte sin ægtemand blot to år senere. Charles Calmette, deres eneste søn og arving, formøblede snart den efterladte formue, men inden det gik så vidt, nåede han heldigvis at gifte sig med Martha Sabine Adolphine Marie Mackeprang i 1810 – og det blev parkens redning.

Charles døde i 1820, og alle besiddelserne blev solgt, men hans enke fik lov til at blive boende i Liselund indtil sin død i 1877, og hele livet forblev hun i den tro, at hun stadig var den retmæssige og formelle ejer af stedet.

Martha var altid klædt i hvidt, måske som hun i sin ungdom var blevet foreviget af billedkunstneren C.G. Kratzenstein-Stub, på hvis portræt hun fremstår som en selvbevidst, varm og indtagende legemliggørelse af Liselund, iført en sensuel hvid kjole og et rødt silkesjal. I klintens farve med havens brusende vandfald i baggrunden er hun som skåret ud af et tidløst eventyr.

Det hvide var imidlertid lidt af en besættelse for hende, og ikke alene hendes klæder, men også dyrene omkring hende skulle helst være kridhvide som klinten – det gjaldt svaner, duer og høns såvel som ænder, kalkuner og påfugle.

Men Martha blev også Liselunds egen klintedronning, der modtog besøg af kulturpersonligheder som blandt andre Adam Oehlenschläger, Bertel Thorvaldsen, Christian Winther, P.C. Skovgaard og H.C. Andersen, og hun gjorde alt for at videreføre havens forskellige landskabstyper i kærlighedens og poesiens ånd, som den var skabt af Lisa og Antoine.

Samtidig var Liselund også en portal til klintens anderledes autentiske naturdrama, der som nævnt lå i direkte forlængelse af kunst-landskabet.

Den af guldaldermalerne, der muligvis var mest optaget af klinten, var P.C. Skovgaard, som besøgte Møn adskillige gange, men måtte kæmpe med at få kridtkæmperne behørigt afbildet på lærredet. Her skulle mere til end ’blot’ en dygtig maler med øje for landskabets sjæl, for en naturtro afbildning vil let blive betragtet som urealistisk og overdrevet af den, som aldrig selv har været på Møn. Og godt nok er de 128 meter fra strandniveau til klintens højeste punkt lige så bagatelliserbare for den bjergvante, som de er dramatiske efter danske forhold, men landskabets fremmedartede karakter tilføjer indtrykket af klintens dimensioner en helt særlig fornemmelse, der svært lader sig afbilde todimensionalt.

I et brev til kunsthistorikeren Niels Laurits Høyen beskrev Skovgaard, hvorledes han endelig overvandt sine vanskeligheder:

»... Skomager bliv ved din Læst tænkte jeg, og at jeg var tosset at rende Panden mod Klinten, da jeg nylig havde knækket Halsen mod nogle Bøgetræer, som dog kun var Smørrebrød imod dette; havde det ikke været for Skammens Skyld, havde jeg gjerne vendt Klinten Ryggen og malet noget i de smukke Landsbyer. (...) men det kunne jeg dog heller ikke godt, for Klinten var dog det Fornemste og Stolteste, den maatte jeg bestandig vende tilbage til, men naar jeg tog fat, blev det altid smaaligt; tog jeg et lille Partie blev alle Gjenstandene smaa, Træerne bleve Buske og Buskene saa ud som Muskager, og Linierne løb reent forkert, at jeg begyndte at blive bange ikke alene for Eckersberg, men for ethvert Menneske med lidt Øie for Perspektiv; jeg skældte da Klinten ud for alt for konstig, og syntes den passede bedst i et Naturaliekabinet imellem Kuriositeter, og dog maatte jeg have Respect for den, for hvergang jeg saa op eller ned ad den, begyndte det at svimle for mig ...«

P.C. Skovgaard: Brev til Høyen, 22. august 1845

Skovgaard forbandede bjergmalerne, som syntes at have forhekset klinten og stod i vejen for hans egen evne til at fange motivet på lærredet, indtil han for sit indre øje blev inspireret af et værk af billedkunstneren Heinrich Buntzen, der gav ham dét, der skulle til for siden at skabe en række store malerier fra Møn.

Buntzens billede har ikke efterfølgende kunnet identificeres, men var altså udslaggivende for, at Skovgaard i det nittende århundrede kunne give os billeder af klinten, der har ændret profil flere steder i de mellemliggende århundreder.

I Liselund, der heller ikke er upåvirket af klintens udvikling og afvikling, kollapsede en femtedel af parken i november 1905 og skyllede mere eller mindre i havet. Et forvarsel indtraf tre år tidligere, hvor både Djævlebroen og Klintekorset styrtede ned over Kapellet, men dette var intet i forhold til skredet i 1905, hvor en voldsom storm raserede klinten. De mange kunstige kilder, som Antoine og Lisa havde anlagt et århundred tidligere var muligvis en medvirkende årsag, der gjorde områdets undergrund stadig mere ustabil, indtil den ikke længere kunne modstå de vældige naturkræfter fra et aggressivt uvejr.

Naturen giver, og naturen tager. Ikke desto mindre var hovedparten af parken fortsat intakt under mit besøg, mere end to århundreder efter anlæggelsen og mere end et århundrede efter katastrofen i 1905.

Det er imidlertid et fascinerende kik i tidsmaskinen at betragte de mange billeder af Liselund fra slutningen af 1700-tallet og op gennem 1800-tallets første halvdel, hvor parken fremstod som et mere fantasifuldt og åbent have-landskab, end de velvoksne træer og den tættere bevoksning tillader et par århundreder senere. Det fremgår især af de smukke akvareller og kolorerede stik af S.L. Lange få år efter Liselunds tilblivelse, hvor det var en drømmehave af endnu mere eventyrligt tilsnit, der vitterlig må have givet associationer til Klintekongens fortryllende Abildgaard.

Ikke alene P.C. Skovgaard, men også en række andre prominente billedkunstnere har foreviget motiver fra såvel Liselund som Møns Klint, blandt andre C.W. Eckersberg, J.C. Dahl og Louis Gurlitt. Men det er ikke mindst Antoines og Lisas fortjeneste, at der i det attende århundrede blev skabt en romantisk indgang til Møns Klint, ligesom det er Marthas fortjeneste, at den overlevede hele det nittende århundrede, hvilket naturligvis er en ikke uvæsentlig forudsætning for, at vi også i det enogtyvende kan beundre størstedelen af den oprindelige eventyrhave – skredene til trods.

For mig blev Liselund ikke indgangen, men opgangen efter min vandring langs rullestenstranden og dermed et intermezzo på halvvejen, før jeg sidenhen begav mig tilbage langs klintens top, fra nord til syd.

På klintens top

Vandringen langs den skovklædte kant byder med jævne mellemrum på et storladent vue over Østersøen, og fra toppen af de mest stejle og lodrette fald giver fugleperspektivet så fantastisk et udsyn til stenstranden ved klintens fod, at det oprigtig talt er svimlende. Kan de første skridt under nogle af klintens massive fremspring være forbundet med en vis ængstelighed, kan mødet med klintens højder også få én til at træde varsomt, når man nærmest balancerer på afgrunden – hist og her fortsætter sporene fra gamle stier endog lige ud i luften og røber, at når den fredede klint skrider, freder den ingenlunde vandreren. Ved Dronningestolen løber stien enkelte steder på så smalle og yderlige afsatser, at man blot et skridt eller to tættere kanten kan se stranden hundred meter under sig – igennem huller i jorden.

Men hvis man noget sted kan føle Klintedronningen ånde sig i nakken, må det være heroppe, på klintens egen nakke, hvor Dronningens trone engang stod. Set fra strandkanten eller et skibsdæk må klinten have antaget drømmeagtige former, når sollyset har badet den i spillende nuancer ved morgengry og skumring, eller en stjerneklar sommernat, når månen har oplyst landskabet i bløde konturer.

Og som et væsen af månelys skildredes Klintedronningen af sognepræst Troels Frederik Plum Smith i et af romantikkens oversete poetiske mesterværker, der genfortæller sagnet om Den hvide pige, som blev offentliggjort over tre fortløbende numre af J.L. Heibergs Intelligensblade i 1844. Her et glimt af denne pige, som blev opløftet til Klintedronning og ifølge sagnet endnu kan finde på at vise sig på den høje skrænt:

»Men Dronningen endnu du finder,

en Sommernat naar Maanen skinner.

Endnu hun højt paa Skrænten staaer,

med funklende Blik, med flagrende Haar,

en Skabning svævende, let og fin,

en Dronning, vævet af Maaneskin,

Et Barn af Drømmenes rige Aand.«

Troels Frederik Plum Smith: »Den hvide Pige« (1844)

Der er dog også andre sky og majestætiske væsner at træffe på Møns Klint, både i skoven, på klinten og i luften.

Jeg har tidligere nævnt den nyvundne begejstring, jeg har oplevet ved at iagttage dyr i det fri, fra myrernes myldrende arbejde på tuen til det adrætte egern, som suser op ad træstammen. Møns Klint var ingen undtagelse, og landskabets usædvanlige karakter afspejler sig naturligvis også i det dyreliv, som findes her. Det er f.eks. ikke just en hverdagsforteelse at stå på et højt fremspring og se ned på en havørn, der glider gennem luften med tunge vingeslag halvtreds meter over stranden, mens dens skygge forsvinder langs en hvid kridtvæg.

Men det, der betog mig mest, var dog at opleve min barndoms yndlingsfugl, vandrefalken. I mange år havde jeg et udstoppet eksemplar stående på en særlig hylde i mit værelse, men få forhåbninger om at se den i levende live i det fri – i hvert fald ikke som andet og mere end trækfugl. Allerede i midten af det tyvende århundrede var den blevet reduceret til ganske få individer, ikke mindst som følge af den udbredte brug af sprøjtegiften DDT, og i 1972 forsvandt Danmarks sidste ynglende vandrefalkepar fra Møn, efter at nogle hjerteløse personer havde stjålet deres æg direkte fra reden. Så meget desto mere var genkomsten en særlig kærkommen sensation, da et ynglende par atter valgte at bosætte sig her i 2001. I 2007 flyttede et par ind på Stevns Klint og i 2008 endnu et par på Slotslyngen på Bornholm.

Med en forrygende fart af op til 400 kilometer i timen kan vandrefalken plukke mindre fugle direkte ud af deres flugt i vilde styrtdyk, husker jeg fra min barndoms begejstring. Og selv om jeg ikke kunne undgå at blive lidt ærgerlig, da jeg senere læste, at topfarten muligvis snarere er den halve, er det alligevel luftens levende lyn, der har slået sig ned i Danmark igen. Så længe vi holder igen med sprøjtegiftene – og lader dens æg være i fred.

Vandrefalken er med til yderligere at komplettere oplevelsen af Møns Klint, der i så usædvanlig mange henseender skiller sig ud, men samtidig er et åbent udstillingsvindue til noget af det allermest grundlæggende danske, man overhovedet kan forestille sig: Danmarks kridtfundament.

Ved kysten er kridtet synligt for alle, og i Klinteskoven ligger det nogle steder så tæt på jordoverfladen, at træerne får helt unikke vækstbetingelser – bøgens blade er forårslysegrønne hele sommeren, og træstammerne er hårde som sten. Ja, sådan kan materiale af millioner års ælde præge Klinteskoven og kysten på forunderlig og foryngende vis – havvand hvidtes, skrænter skrider, træstammer hærdes, og bøgeblade illumineres.

Hvor ellers måtte Abildgaard ligge, og hvor kunne en sagndronning vel ønske sig en mere majestætisk tronstol?

Det er naturligvis ikke alle, som får et blik af Klintedronningen eller bliver inviteret inden for i Klintekongens fortryllede have, men ellers ligger hele deres vidtstrakte rige åbent for hvem som helst på Møns østkyst, hvor naturrige og eventyrrige går op i en højere enhed.

Kapitel 9: De gule klipper, det dybblå hav

Hammerknuden og Almindingen

»Kan det blive for smukt?

De gule klipper, det dybblå hav, næppe

en vind, det modne lys her sidst i august,

vipstjertens vimsen rundt om sig selv.«

Eske K. Mathiesen: Herbarium (2002)

Det lille klippekontinent

Langt ude i verdens største brakvandsområde ligger Bornholm, Danmarks største klippeø. Denne upolerede, men skinnende sten i Østersøen rummer nogle af landets mest egenartede landskaber, hvor rå klippepartier fra planetens barndom blander sig med tynde natur- og kulturlag fra de seneste få årtusinder og århundreder. Grundfjeldets klippemassiver, der er op til 1,7 milliarder år gamle, er almindeligvis skjult dybt nede i den danske undergrund, men ligger (og står) her til frit skue adskillige steder.

To tredjedele af øens undergrund består af granit og gnejs, og selv om Bornholm ligesom det øvrige Danmark er belagt med moræneaflejringer fra isens afsmeltning, er det synet af den nøgne klipperyg og de mange stenblokke, der giver øens landskab sin enestående karakter. Så svimlende, som det kan være at stå over for Møns kridtkæmper, der består af op til 70 millioner år gammelt kridt og giver et ekstraordinært indblik i soklen under det meste af det danske landskab, svinder selv dette tidsspand ind til et nyskrevet kapitel i planetens geologiske historiebog, som den står mejslet i bornholmsk granit – da kridtet blev nedfældet, var klippeøen allerede af ubegribelig ælde.

Gnejs og granit er størknet magma fra planetens undergrund, der stammer fra en bjergkædedannelse, som voldsomme jordskorpebevægelser har presset op til overfladen på den sydlige halvkugle, og hvorfra den fremtidige ø langsomt er blevet transporteret halvvejs rundt om Jorden sammen med det øvrige skandinaviske grundfjeld.

Undervejs på sin 1.700 millioner år lange rejse har den bornholmske del af grundfjeldet både været sammenhængende med fastland og omgivet af hav som selvstændig ø i flere omgange, og under denne langstrakte proces har de selv samme klippemassiver været dækket af alt fra subtropisk ørken til istidstundra og havvand. Det omrids, vi kender fra øens nutidige profil, fik sin særegne form som et skævt parallelogram, da grundfjeldet begyndte at sprække for omkring 65 millioner år siden. Efter endnu nogle millioner års globale ryk, efterfulgt af den ommøblering og finpudsning af Nordeuropas geografi, som først og fremmest blev gennemtvunget af istidens gletchere, endte det bornholmske grundfjeld så foreløbig dér, hvor det ligger i dag – og som isen smeltede, og vandstanden steg, blev det lille klippekontinent med tiden atter en ø.

Derfor er Bornholm i højere grad end det øvrige Danmark et vidnesbyrd om ikke blot landets, men planetens urhistorie, hvilket ikke gør det mindre fascinerende at lade fingrene stryge henover de blottede klipper: Et løftet grundfjeld, der er undfanget dybt i undergrunden på den modsatte side af kloden.

Øens klippekyst er naturligvis betydeligt mere modstandsdygtig end kridtklinten på Møn, men alligevel har oceaners tålmodige klinger formået at udskære høje skulpturer og grave dybe grotter i de hårde klippemassiver. Vand er måske nok en pauver opponent i et umiddelbart sammenstød med granit, men over millioner af år løber bølgeslagene op i tusindvis af milliarder, og kombineret med isens og vindens naturkræfter kan selv klipper formes og kløves.

Det gælder f.eks. Lyseklippen, der stritter frit op i luften som naturens egen bautasten og minder lidt om sin salig kridtfælle på Møn, Sommerspiret, der forsvandt i havet i 1988. Lyseklippen, der hører til Helligdomsklipperne, er den kendteste af øens klippesøjler, men det er ikke den eneste, og i fortiden kan der naturligvis have været endnu flere – måske har det også inspireret bornholmerne i yngre bronzealder og ældre jernalder til at rejse landets rigeste koncentration af bautasten.

Ellers varierer nordøens kyststrækninger fra de høje lodrette klippevægge til de utallige granitblokke, der ligger i rækker og bunker langs stranden og i havet, hvor de bryder bølgerne under dramatiske skumsprøjt, når vinden tager fat.

Og det gjorde den, da jeg vandrede langs den nordlige del af vestkysten fra Hvidkleven til Hammerknuden.

Stålhamre på granit

»Det ligner slet ikke Danmark«, udbrød et barn spontant under sit møde med klippekysten, og den opfattelse lå heller ikke så langt fra min egen umiddelbare indskydelse, da jeg betragtede et dansk klippelandskab for første gang – eller i det mindste første gang jeg kan huske, for jeg havde symptomatisk nok kun få naturoplevelser under et par ture til Bornholm i min barndom og tidlige ungdom.

Granitkyster er overordentlig sjældne i dette land, som foruden Bornholm kun har tre små klippeøer, Ertholmene, der ligger en lille times sejlads nord for Gudhjem. Men selv om klippeøerne i Østersøen er usædvanlige i Danmark, er de dog ikke ene om at rumme enestående danske landskaber. Som jeg har bemærket i bogens indledning, gælder det flere af de mest skattede naturområder, at de udmærker sig ved at være unikke eller i det mindste atypiske i forhold til Danmarks generelle landskabsprofil. Men lige så lidt som f.eks. ørkenen på Anholt eller klinten på Møn bliver klipperne på Bornholm mindre danske af den grund. Bornholms natur er en del af det geografiske og kulturhistoriske danmarkskort, til trods for at mødet med klippelandskaber som f.eks. Hvidkleven, Hammerknuden og Helligdomsklipperne unægtelig er fremmede oplevelser af dramatiske syns- og lydindtryk for den, der sjældent har set – eller hørt – noget lignende.

Mindre uvant er det for en bornholmer, skønt det stadig kan være et storslået og spektakulært skue for den, der ellers har været vant til at betragte klipperne som en naturlig del af de daglige omgivelser. Det var de i hvert fald for Martin Andersen Nexø, der anså Bornholm for at være sin hjemstavn.

Forfatteren, der ikke mindst er berømt i ind- og udland for sine store hovedværker, Pelle Erobreren og Ditte Menneskebarn, blev født på Christianshavn i 1869, men boede det meste af sin barndom og ungdom på Bornholm, der da også har præget forfatterskabet, og hvorfra han i 1894 antog kunstnernavnet Nexø. I et af sine digte hyldede han øen som sin egen og fremhævede ikke mindst klipperne:

»Hør denne Lyd!

Lydregnen der stiger

af Klev og Kløfter,

det lyse Fald af Staalhamre paa Granit!

Brat revner Bjerget,

og i et sortnende nu

staar en Pinje mod Himlen

– dødstung –

og brister som Stenregn over Lyngen!

I Stilheden efter drønet

drypper fjælstavnenes toner – –

det er Bornholm!«

Martin Andersen Nexø: »Hjemstavn« (1926)

Hvidkleven er en lodret klippevæg, der tager frontalt imod vestenvindens bølgerækker, opløser dem i regelmæssige drøn og sender dem retur som sydende havskum. Det var her jeg fik mine første stormfulde indtryk af den bornholmske klippekyst, der fortsætter hele vejen langs den nordlige vestkyst, følger nordkysten og tager en del af østkysten med.

Jeg var undervejs til øens nordligste klippemassiv, den 15-20 hektar store rundklippe af granit, som kaldes Hammerknuden, og min vej førte fra Hvidklevens rå grundfjeld til Blåskindalens jungleagtige frodighed, over Ringebakker til Slotslyngen og videre forbi Hammershus og Hammerhavn. Det var en usædvanlig afvekslende vandring over dramatiske kystklipper, langs dybe kløfter, på vindblæste heder og gennem kuperet skovterræn med mosgrønne klipper, indtil landskabet for alvor åbnedes nord for Slotslyngen, hvor Hammerknudens kystprofil rejste sig bastant i horisonten.

Set fra himlen kan klippemassivet med lidt god vilje faktisk også godt ligne hovedet på en vældig hammer, selv om det næppe har spillet ind på navngivningen, og umiddelbart giver knuden ikke så mange mindelser herom, når man befinder sig i landskabet. Selve ordet »hammer« betyder også blot »sten« eller »klippe«, hvorved Hammerknuden bliver et andet navn for Klippeknuden – og måske er det mere nærliggende at ligne den med en ambolt, hvorpå klodens geologiske kræfter har bearbejdet og formet landskabet gennem et par milliarder år.

Jeg nærmede mig fra syd og gjorde ophold ved en klippeafsats små hundred meter vest for Hammershus og kastede blikket ud over havet, der tørnede mod kysten længere nede i dybet. Afkræftede bølger løb tilbage til deres element over foden af klippeskæret med det illustrative navn Kamelhovederne, om end omgivelserne nok snarere gør dem til vagtsomme havdrager end afrikanske ørkendyr. Nogle foldere og kort kalder imidlertid hverken skæret for Kamelhovederne eller Dragehovederne, men derimod for Løvehovederne, skønt det i virkeligheden er et helt andet klippefremspring, som bærer navnet Løvehovedet og giver mindelser om dyrenes konge – og hvoraf der altså kun er ét. Dette naturskabte relief, der befinder sig få meter fra Kamelhovederne, vender til gengæld fronten mod havet og ses bedst fra søsiden.

Forvirringen og forvekslingen er måske ikke så uforståelig endda. Begynder man først at lede efter ansigtskonturer og andre genkendelige mønstre i de bornholmske klippers sortgrønne og orangerøde granitmosaik, vil det ingen ende tage, og kysten forvandler sig til et endeløst puslespil af foranderlige skikkelser, der stikker ud fra klippevæggene som ufærdige gargoyler. Hammeren er sin egen lille verden, og den store rundklippe, der engang har været adskilt fra det øvrige Bornholm som en selvstændig ø, er fortsat geologisk afgrænset ved en tværgående dal, der i dag fortrinsvis er markeret af den aflange sø, Hammersø. Et forladt granitbrud umiddelbart ved siden af er blevet til Opalsøen, og helt øverst oppe på Hammerens top findes endnu en romantisk klippesø i 84 meters højde, Krystalsøen.

Min vej ind i klipperiget begyndte vest for søerne via kyststien fra syd, med havet og granitkysten til den ene side og højdedraget med træer og buske på klipperne til den anden. Jeg passerede Kongestolen og måtte atter sende en tanke til Møns Klint, nærmere bestemt Dronningestolen, for navngivningen af dissse majestætiske kystpartier bygger uforvarende deres egen bro over den danske del af Østersøen: Fra Dronningestolen af kridt på Høje Møns østkyst til Kongestolen af granit på Hammerknudens vestkyst.

Stien snor sig videre forbi Kælderhals til Ørnebjergs udsigt over Hammerknudens lavereliggende kyststrækninger og deres mange rækker af klippetern, der synes at være trillet ud i havet i pyntelige formationer som forstenede fingre. Det livlige hav, som havde akkompagneret min tur fra foden af Hvidkleven, var blevet intensiveret, og bølgerne skød vandsøjlerne meter i vejret over de lavtliggende skær. Granitten glinsede organisk, og klippernes farver vekslede levende i mødet mellem eftermiddagssolen og havets reflektion af lyset – smukt og dramatisk på denne ejendommeligt fængslende måde, som kun naturen kan være det, hvor eufori næsten kan opstå på et splitsekund, men også flyde over i melankoli.

Jeg havde slået mig ned på en klippetop, og det varede ikke længe, før mit blik blev suget ned mod bølgerne, og tankerne fulgte efter for langsomt at sive langs klipperne og ned i dybets omfavnelse.

Eske K. Mathiesen skildrer fornemmelsen i et digt, der netop er skrevet ved den bornholmske klippekyst, hvor hans tanker blev lokket af bølgerne som af havfruesang:

»Både aggressivt og blidt bruser og glider

havet ind mellem klipper og skær, trænger sig

ind i de mindste sprækker, slikker

dem rene igen og igen

og uendelig langsomt større, trækker sig

ud gennem bølgende søgræs og tang,

havfruehår og brede, legende fingre, dansende

drift, lokkende afmagt.

At drukne.«

Eske K. Mathiesen: »Havet« (Den blå kyst, 1998)

Ligesom man af en eller anden grund let falder i staver ved et lejrbål og tavst kan betragte ildens gnistrende foranderlighed i timevis, er udsigten til havets vuggende vidder og brusende bølger tilsvarende uforklarligt fascinerende. Og kontrasten mellem vandmassernes skiftende mønstre og den bornholmske granits urokkelige fasthed gør kun oplevelsen smukkere – og havet yderligere dragende.

Det synes så let at svinde umærkeligt væk i en snigende malstrøm, suges ned og snurre rundt, indtil man pludelig atter rykkes op med et sæt og uvilkårligt griber efter en imaginær hånd for at genvinde balancen. Eller med Thorkild Bjørnvigs ord:

»Pludselig vakler og skrider

det luftige Middagslandskabs

ustadige Ligevægt –

Skygge sænker sig ovenpaa Skygge,

en næsten stoflig Undergrundsmørknen,

stygisk sprøjter Strømmen mod Dybet,

Vindkast paa Vindkast raser

ned gennem Kløfterne, bagholdsagtigt,

ryster varme Dryp ud af Luften,

derpaa Lynet, som siksakoplyser

Underverdnen, et løbsk

Hammerhovedes Spring mellem Væggene,

Laviner af Lyd,

Hagl- og Stormknitren,

Gnistlugt fra Sten – «

Thorkild Bjørnvig: »Dalen« (Vibrationer, 1966)

Tiden forsvandt for en tid under bølgernes møde med klipperne, og bagefter smilede solen imødekommende, som om den ikke havde bestilt andet, men for en stund var landskabet revet væk under fødderne.

Hele følelsesregisterets vildeste og sarteste nuancer vinder genklang i naturen, ikke blot fordi dens uudtømmelige ressourcer af metaforer byder sig til for eftertanken i snart sagt en hvilken som helst situation, men fordi den kan virke som et overvældende og overmandende emotionelt spejl i øjeblikket, uanset temperament og sindsstemning. Hammerknudens varierede landskab er også i den henseende stimulerende – fra de urolige havflader til de stillestående klippesøer ved de forladte granitbrud, og fra den kantede kystprofil til de åbne vidders blide kurver, som breder sig ud nord for Hjortebjerg.

Jeg rejste mig og strakte ben, mens jeg orienterede mig i landskabet. Det tynde jordlag lå udspændt over grundfjeldet som et gammelt lærredsbetræk fuld af huller, der blottede den isskurede granitryg. Sensommeren havde tilføjet dens spraglede palet et utal af lilla lyngpuder, der dukkede malerisk frem af grårøde klipperevner og supplerede de grønne vidder.

Gennemrusket af vinden og med den friske smag af havluft begav jeg mig væk fra kysten og ind over knuden, mens bølgerne fortonede sig som en fjern rumlen.

Sprækkedale og Paradisbakker

Klipperne er øens mest karakteristiske landskabstræk, og de sætter deres afgørende præg ikke blot på lange kyststrækninger og kuperede bakkelandskaber, men også i store skovområder og dalstrækninger. Det højtliggende bornholmske grundfjeld er således gennemskåret af dybe snit i endnu et af øens særegne landskabsfænomener, sprækkedalene, der tvedeler grundfjeldet i kilometerlange kløfter.

Fælles for flere af disse landskabssnit er en jungleagtig tæthed med rislende åløb, til tider med træer indhyllet i dekorative bånd af Efeu, der snor sig omkring døde elmestammer som kunstfærdige plantedekorationer i tårnhøjde. I lighed med en række af de smukke skovsøer, jeg er faldet for flere andre steder i landet, har også de bornholmske sprækkedale den besnærende kvalitet, at de nærmest lukker sig om sig selv og indkapsler den besøgende i et halvisoleret natur-rige – noget, som kun få andre landskaber formår i et lille land.

Tæt ved Helligdomsklipperne pløjer Døndalen sig ind i grundfjeldet under det omgivende landskabsniveau, og bag sit tætte løvdække mellem dalens klippesider fører den lige ind til Bornholms – og Danmarks – mest imponerende vandfald, Dønfaldet.

Om det også er det højeste vandfald, kan diskuteres. Vandet fosser ud over klippeformationer, der falder tyve meter i flere etaper over en kort strækning, men til gengæld har vandfaldet i Kobbeåen det længste frie fald med en højde på tre meter ved den lillebitte dam, Stavehøl. Om foråret buldrer vandet for alvor gennem begge steder, men selv om der var betydeligt mindre tryk på denne sensommerdag, var selv de moderate kaskader over klipperne i Døndalen forfriskende betagende – og en tilstrækkeligt uvant naturlyd til at bygge forventningerne op allerede på pæn afstand.

Fra Dønfaldet fulgte jeg dalen tilbage til Helligdomsklippernes knejsende klippetårne og dybe grotter, der gør store dele af kyststrækningen vest for Gudhjem til en enestående eksotisk vandretur. Den er selvfølgelig ikke en velbevaret hemmelighed, og da Bornholms naturperler i det hele taget falder tæt, er det uundgåeligt, at visse af disse områder også er rigeligt velbesøgte i spidsbelastede perioder. Hvor dette i påfaldende mindre grad var tilfældet på Hammerknuden og ved Slotslyngen syd for Hammershus, gør tilgængeligheden af andre af øens mange storslåede naturlokaliteter dem åbenbart til tider så overrendte som forlystelsesparker.

Almindeligvis er det ikke værre, end at man vel nok kan vælge tidspunktet for sine besøg med dette i bagtankerne. Hidtil var jeg da også sluppet for at rende ind i lejrskoleelever og ferierende rejseselskaber under hele min odyssé, skønt min vej allerede havde krydset flere oplagte og populære danske naturområder, men om sommeren er det naturligvis noget vanskeligere. Det gælder ikke blot Helligdomsklipperne, men også et andet af øens mest populære udflugtsmål, som jeg havde sat kursen mod, Bornholms største sprækkedal: Ekkodalen.

Kløften rækker ti kilometer ind i landet, og den kendteste strækning er den kilometerlange klippemur, der hæver skoven tyve meter lodret over Kelse Å, som løber i bunden af den flade dal. Oprindelig hed den Kodalen, enten fordi det var almindeligt at anbringe sine græssende kreaturer her, eller også fordi køer måske ligefrem er styrtet ned fra klippekanten ovenover. På et landkort fra midten af 1700-tallet har et vittigt hoved imidlertid tilføjet bogstaverne E og C foran navnet, hvorved KOdalen blev til ECKOdalen – og denne lille morsomhed slog an og har ikke været til at komme af med siden.

At Ekkodalen som indlysende turistmagnet også i så høj grad hviler på, at mange tilrejsende tilsyneladende anser ekkoet af deres egen stemme for at være betydeligt mere fascinerende end selve oplevelsen af dette fantastiske landskab, antyder ikke blot skiltningen, men også råberiet. Desværre. For spørgsmålet er, om det er gået hen og blevet både skovens og dalens lille forbandelse, eftersom navnet blot indbyder flokkevis af besøgende til at skråle i vilden sky: »Hvad drikker Møller« – med det ikke videre overraskende resultat, som ethvert skolebarn kender.

Det var imidlertid et andet ekko, som jeg hørte for mit indre, og som Annelise Lindhard har flettet ind i sin rapsodi om Bornholm:

»Der er en snæver dal, hvor ekko gjalder,

tilbagekastes fra en klippevæg;

den, som blot råber, spørger dalens ånd,

hvad mon er danskernes højeste glæde,

får prompte svaret, at det er at 'æde'!«

Annelise Lindhard: »Bornholm« (Rapsodier om danske egne og personer, 2000)

Hvor  det ikke var ekkoet, som overskyggede dalens naturskønhed for tilstrømmende skoleklasser, var det menuerne på rejseplanen, som optog sindene hos de lystige rejseselskaber, jeg løb ind i. Det anakronistiske ord »landliggere« faldt mig ind, fordi Achton Friis åbenbart har gjort en lignende iagttagelse under sine rejser i forbindelse med udarbejdelsen af De Danskes Øer i 1920’erne – om end det dengang var mødet med de ferierende byboeres klagesang over det danske klima, som affødte hans bidske bemærkning om den altoverskyggende appetit:

»Hvem vil for Alvor laste det danske Klima uden netop den Klasse ulykkelige Byfolk, der under Fællesbetegnelsen »Landliggere« fylder vore Sommerpensionater og mellem Maaltiderne, hvor de opsuger alt, hvad Bordet raader over, begiver sig paa programmæssige Promenader i det allernærmeste Nabolag for at faa Appetit til at hærge Bordet paany under det næste, oh – altfor fjærne Maaltid!«

(Achton Friis: De Danskes Øer, bd. I, 1926)

Et lille århundrede senere var der åbenbart ikke meget nyt under solen. I Ekkodalen blev jeg klemt inde mellem en anden tids landliggere med en ikke ringere appetit, og her gik snakken lystigt om de ventende røgede sild med rå æggeblommer, mens der knap nok var tid til at ænse det omgivende granitpanorama, som blotlagde et af landets mest unikke landskaber.

Jeg ville i den forbindelse gerne kunne rose mig selv af at være (blevet) mindre naturfremmed end rejseselskabernes højlydte deltagere, men sandheden er nok snarere, at jeg på ét punkt bare var en betydeligt mere privilegeret »landligger«: Jeg havde ikke spor andet end naturen på programmet – og måske var jeg også bare mindre sulten.

Jeg mindede mig selv om at vende tilbage til dalen på et andet tidspunkt, helst en aften, hvor »Møller« forhåbentlig ville have drukket sine sidste »øller«, og hvor det altovervejende flertal af sensommerens bornholmergæster sandsynligvis ville være optaget andetsteds – muligvis af dagens sidste måltid.

Anderledes lettere var det at lade sig opsluge i en anden ende af øens store skovområde, Almindingen, der udgør den centrale del af Bornholm, hvor jeg begav mig ud i Paradisbakkerne – her var ingen trængsel.

Paradisbakkerne rummer skovklædte og lyngindhyllede landskaber, brede og smalle sprækkedale, stillestående skovsøer med klippekant og mosbegroede blokke af gnejs og granit. Som så mange andre steder på øen stikker kipperyggen op af undergrunden her og der og allevegne, både som større fremskudte landskabsprofiler og som naturens ujævne brolægning af skovbundens kringlede stier.

En skov i skoven bærer det mindre idylliske navn, Heksens Dør, og et bakkelandskab i bakkelandskabet hedder Helvedsbakkerne – Paradisbakkerne er med andre ord ikke nogen helt typisk »Edens Have«. Ikke langt derfra, i nærheden af et mørkt klippeparti med navnet Troldstuerne, var jeg endog lige ved at dratte ned i en af øens smalleste og mest dunkle sprækkedale, Dybedal.

I dette uforudsigelige paradis, der både åbner sig i udsigtssmukke vidder og lukker sig i mørke afkroge, hører Dybedal til de dunkle hjørner. På sine smalleste steder er dalen ikke meget bredere end en meter fra klippeside til klippeside i den sumpede og ufremkommelige bregnebund, der skærer sig flere meter ned i undergrunden. Det er ikke stedet at fare vild om natten eller i svær tåge, for dalen er vitterlig en sprække, der uden videre forvarsel spalter skovbunden i et diskret, men lunefuldt gab, som kan være usynligt på få meters afstand og derfor let overses.

Det er som at få et smugkig gennem en revne til den bornholmske underverden, som ifølge folketroen har været befolket af de underjordiske, øens lunefulde beskyttere, der både kan være farlige og gavmilde. Også over Troldstuerne, der ikke ligger langt fra Dybedal, hviler denne umiskendelige eventyrstemning fra øens sagnomspundne fortid, der kendetegner så mange mørke steder i de bornholmske sprækkedale og klippeskove.

Der er noget formildende og fascinerende ved det forhold, at naturområder med infernalske og mørke navne så ofte viser sig at rumme usædvanlig idylliske oaser, ikke blot på Bornholm, men i Danmark i almindelighed – ganske som landkortenes og skiltenes mere himmelske og lyse angivelser ikke sjældent viser sig at føre til dunkle dybder. Det minder os måske om, at verden sjældent er hverken entydigt himmelsk eller entydigt infernalsk – og som oplevelse betragtet gør det af og til naturen lige så eventyrlig, som visse af de bornholmske stednavne antyder.

Jeg forlod Almindingen, da en frisk vestenvind trak ind over landskabet under det grå skydække, og som blå himmelsprækker begyndte at pulverisere skyerne. Enkelte blade stak hist og pist ud fra sensommerens mørkegrønne løv, hvor de på afstand lyste op som gule knappenålshoveder, efterårets første budbringere.

Sommeren gik på hæld på Bornholm, og det var vel også passende nok, at jeg tog afsked med både øen og årstiden øst for paradis.

Kapitel 10: Som en rosengren i havet

Lindelse Nor, Gulstav Klint og Dovns Klint

»Som en Rosengren i Havet,

ødselt henslængt i det blaa,

vugger Langeland paa Voven,

mellem Rosenblade smaa«

Sigfred Pedersen: »Som en Rosengren i Havet« (Fra filmen: End blomstrer Rosen, 1946)

Dansk stamfader til en slægt af sultaner

Der var engang en dansk eventyrer, som hed Mads Lange. Han blev født på Langeland i 1805, få år før den ene nationale katastrofe efter den anden ramte Danmark og åbnede århundredet med kriser af historiske dimensioner – englændernes massive bombardement af København og erobringen af den danske flåde i 1807, statsbankerotten i 1813 og det danske monarkis afståelse af Norge i 1815.

Mange rejste ud, nogle som følge af den økonomiske krise og andre af mere personlige grunde som den unge digterpræst Poul Martin Møller, der i 1819 mønstrede fregatten Christianshavn med destination Kina. Undervejs fik han så megen hjemvé, at han i sit berømte digt om længslen efter Danmark spurgte til sine »Venner i den danske Sommer«, om de endnu mindedes ham, »saa langt fra Danas faure Blommer«.

Vi har tidligere set Oehlenschläger længes efter Sjællands kvindelige landskabsynder i digtet »Hjemvee« fra 1805, og en lignende længsel kom også poetisk til udtryk i Rom, da Ludvig Bødtcher gav luft for sin hjemve i et digt, der først hylder den sydeuropæiske nat og bedyrer, at »frisk som et Glas Vand er Morgenluften,« men som til sidst bryder ud i længsel, da han ser billedhuggeren Bertel Thorvaldsen spadsere forbi og mindes Danmark:

»Nu Alt blev tomt! Ja, Klarheden er vegen,

Den kom og endte med hans Gang,

Jeg føler tungt, at Sydens Sol er stegen,

Og længes efter Danmarks Bøgehang.«

Ludvig Bødtcher: »Piazza Barberina« (1830)

Både Oehlenschläger, Møller og Bødtcher vendte dog hjem til »Danmarks Bøgehang« igen.

Anderledes gik det den lidt mere glemte dansker, Mads Lange, der forlod landet i 1824 og drog mod Fjernøsten som sømand på fregatten Norden. I modsætning til Poul Martin Møller slog han sig permanent ned i Østen og genså kun Danmark under et enkelt besøg i 1833, hvor han til gengæld tabte hjertet ugenkaldeligt til sin ti år yngre kusine, Ida Bay – men ak, kærligheden var ikke gengældt.

På sin første rejse var Lange blevet ven med skotten John Burd, der siden gjorde ham til partner i sit handelskompagni og i 1834 gav ham til opgave at etablere forretning på øen Lombok, øst for Bali. Det blev snart et lukrativt foretagende, og alt tegnede lyst, indtil interne magtkampe blussede op mellem øens to fyrster. Lomboks handelsinteresser, der i forvejen var genstand for stridigheder mellem Lange og hans ærkerival, englænderen George King, vikledes dybere ind i den eskalerende magtkamp, indtil åben krig brød ud i lys lue. King var imidlertid på den vindende side, og det var med nød og næppe, at Lange undgik døden under en dramatisk flugt til hest, hvor han måtte skyde sig vej for i sidste øjeblik at nå frem til sin lille skonnert, Venus.

Langes besiddelser blev raseret og var tabt for altid, og det var som forarmet flygtning, at han nu ankom til Bali, hvor han måtte begynde forfra. Helt på bar bund var han dog ikke, for han havde gode forbindelser til øens fyrster, ikke mindst rajah Kassiman, med hvem han knyttede vigtige venskabelige bånd.

Med dette privilegerede udgangspunkt i ryggen, opbyggede han et nyt handelshus i Kotta på øens sydligste del, og takket være formidable diplomatiske evner og et stort personligt vovemod blev han en af øens mest indflydelsesrige personer, der inden længe ejede et dusin handelsskibe. Ikke alene fik han med tiden flere handelsprivilegier af Kassiman, der gjorde ham til sin repræsentant i Kotta, men hollænderne, der havde deres egne politiske og økonomiske planer med øen, havde også øje for Lange og udnævnte ham til officiel agent for den hollandske regering i 1844.

Som øens centrale nøgleperson mellem balinesere og hollændere befandt han sig flere gange i den stadig farligere brud- og krigszone mellem parterne, og da hollænderne i 1846-49 forsøgte at vinde overherredømmet over øen med militærmagt, var risikoen for at støde den ene eller begge sider fra sig overhængende. Ikke mindst da en hollandsk styrke i juni 1848 stod over for rajah Kassimans 16.000 krigere i Klungkung, og Lange måtte personligt ride direkte ud mellem fronterne for at forhindre et forestående blodbad.

Krigen blussede dog op igen, og en holdbar fredsaftale blev først sluttet i juli 1849, hvor Lange endog måtte bekoste forplejningen af ca. 20.000 balinesiske krigere og hollandske soldater, mens delegationer forhandlede i hans eget hjem. I løbet af fem dage lykkedes det ham til gengæld at forlige parterne på så gensidigt tilfredsstillende vis, at hollænderne bagefter tildelte ham Ridderkorset af den Nederlandske Løves Orden, mens rajah Kassiman udnævnte ham til en slags storkommissær.

Hollænderne forstod resultatet på den måde, at balineserne endelig havde afgivet suveræniteten over Bali, hvorimod balineserne på deres side så det som en sejr, at hollænderne forlod deres territorier.

Også i mindre affærer kunne Lange finde på at gribe ind personligt, f.eks. da han reddede en flygtet slave fra henrettelse ved at tage ham i sin varetægt, eller da han sejlede ud under voldsomme dønninger for at redde 43 sømænd på en fregat i havsnød.

Men efter at han havde engageret sig i de dramatiske kampe mellem balinesere og hollændere, begyndte forretningen at gå ned ad bakke. Hans magtposition har givetvis været en torn i øjet på flere, og Lange havde allerede gjort forberedelser til at drage tilbage til Danmark, da han pludselig døde i 1856, umiddelbart efter et besøg hos en af øens fyrster. Meget tyder på, at han blev forgivet – hvad enten det så var balinesere eller hollændere, der stod bag.

I dag er Lange næsten glemt på Bali, men længe efter hans død stod der stod en sådan respekt stod om hans person, at hans legendariske ordholdenhed overlevede i den anerkendende talemåde: »His word is like a Langes!«

Alle dramaer til trods glemte han aldrig sin ungdomskærlighed, kusinen Ida Bay, der endte sine dage som gammeljomfru i Danmark. Hun havde ikke villet tage med ham til Lombok, og hun havde afslået hans frieri, men han fortsætte ufortrødent med at sende hende breve og eksotiske gaver, og til slut betænkte han også gavmildt kusinen i sit testamente.

Mads fik altså ikke sin Ida, men han stiftede til gengæld familie på Bali, hvor han fik børn med to kvinder, som han dog aldrig ægtede officielt – et par sønner med balineserinden Nyai Kenyèr og en datter med kineserinden Sangnio fra Java. Datteren, Cecilia Catharina, blev sendt på klosterskole i Singapore, da hun var syv år gammel, og da Lange døde året efter, blev hun adopteret af en engelsk familie. I 1870 mødte hun maharajaen af Johor, Abu Bakar, der faldt pladask for hende og gjorde hende til sin andenhustru, og siden blev det også Cecilia, som førte slægtslinjen videre, idet hun fødte Abu Bakars eneste søn, Ibrahim.

Abu Bakar blev udnævnt til sultan i 1885, og efter ham fulgte sønnen – og sådan gik det til, at en ung dansk sømand blev stamfader til den slægt af sultaner, der to århundreder efter Langes fødsel fortsat sidder på tronen i Johor. Hans tipoldebarn, Johors fjerde sultan, Iskandar, blev sågar valgkonge over hele Malaysia i 1984-89.

Lange stiftede familie i Fjernøsten, men Danmark bevarede en central betydning for hans selvforståelse, der ikke kun var personificeret af kærlighed til kusinen. Han var ikke digter og gav ikke sin længsel efter »Danas Have« poetisk udtryk, som f.eks. Oehlenschläger, Møller og Bødtcher havde gjort det under deres udlandsrejser. Men en gang om ugen tog han sin violin frem for at spille og synge danske sange – en tradition, som Cecilia endnu huskede sent i sit liv, hvor hun også selv blev interesseret i sin fars herkomst.

I 1927 blev hun opsøgt af forfatteren Aage Krarup Nielsen, der et par år forinden havde skrevet en bog om Langes begivenhedsrige liv. Cecilia, der på det tidspunkt var 79 år gammel, troede, at hendes far var af en magtfuld dansk slægt, for han var jo født og opvokset på Langeland – og hvor nærliggende har det ikke været at forestille sig, at det selvfølgelig måtte være Langes land?

I 1928 skrev Cecilia til en kontorchef i Rigsdagens Bureau og bad om at få tilsendt stamtavle og billeder fra sin fars fødeø, og ad den vej havnede fotos fra den ø, som havde inspireret danske digtere med sine guldalderbøge og landskabelige ynder, hos hans efterkommere af sultaner i Fjernøsten.

De tusind bakkers ø

Når man har indtrykkene fra Møns eventyrlige kridtklint og Bornholms dramatiske granitklipper i bagagen, synes der måske at hvile et utaknemmeligt forventningspres på de øvrige dele af landet, næsten uanset hvilken destination der måtte blive den næste. Gør ikke Dronningestolen på Møn og Hammerknuden på Bornholm så storslået og uudsletteligt indtryk, at den overvejende hovedpart af landets natur efterfølgende kommer til at fremstå ordinær?

Før jeg begyndte på disse rejser, ville jeg nok have været tilbøjelig til at svare ja, alene på baggrund af billeder og beskrivelser, jeg havde set og læst på forhånd; men efter at jeg selv har oplevet en række forskellige landskaber i Danmark, forekommer alle bestræbelser på at rangordne disse efter dette eller hint selektive kriterium at være formålsløse. Der er selvfølgelig dem, der personligt gribes mere af den vidtstrakte hede og de åbne kysters sandklitter end af det midtjyske søhøjland og de idylliske skovsøer i Gribskov – temperamenter og præferencer er forskellige.

Når jeg tænker på Hulsig Hede, Rørbæk Sø, Fyns Hoved, Gribskov og mange andre steder, jeg har været, er det snarere en kæde af særegne oplevelser med hver deres stemninger, som gør indtryk på vidt forskellig vis. Hvad er vel mest »fantastisk« – at vandre i den nordjyske vildmark, at følge Gudenåen til Sukkertoppen ved Mossø eller at se solen synke bag Helnæs fra Lerbjerg på Fyn? Nej, som jeg tidligere har været inde på, giver det ikke megen mening at give karakterer.

Derfor behøvede Mads Langes Langeland heller ikke ’leve op’ til hverken Møns Klint eller Bornholms Helligdomsklipper, og jeg imødeså ikke de tusind bakkers ø med større eller mindre forventning af den grund – om end jeg på forhånd var inspireret af Langelands blivende poetiske betydning siden begyndelsen af det nittende århundrede.

I 1805 udkom Adam Oehlenschlägers Poetiske Skrifter, som blandt andet indeholder digtcyklussen »Langelands-Reise i Sommeren 1804«, hvor digteren hylder den store sydfynske ø som »en smekker Green« fra »danske Rosenhække«. Øen har også sat sig andre betragtelige spor i guldalderens danmarksbillede, eftersom det angiveligt var på Langeland, at samme Oehlenschläger blev inspireret til sin populære nationalsang og skabte indbegrebet af dét, der siden kom til at stå som sindbilledet på det danske landskabs sjæl – bøgetræerne ved kysten og de bugtende bakker:

»Der er et yndigt Land,

Det staaer med brede Bøge

Nær salten Østerstrand;

Det bugter sig i Bakke, Dal,

Det hedder gamle Danmark,

Og det er Freias Sal.«

Adam Oehlenschläger: »Der er et yndigt Land« (1819)

Oehlenschläger er imidlertid ikke den eneste, som har lovprist Langelands ynder. I 1808 udkom Nordens Mytologi, hvori Grundtvig med digtet »I Bøgenes Ly« karakteriserede Langeland som intet mindre end »Øernes Dronning og Dannemarks Pryd«.

Det hænger muligvis sammen med, at Grundtvig opholdt sig på øen i 1805-08, hvor han virkede som huslærer på herregården Egeløkke og forelskede sig ulykkeligt i godsets frue, Constance Steensen de Leth – hvilket siden inspirerede en anden digterpræst. I 1938 og 1939 tilbragte Kaj Munk således nogle sommeruger på Langeland for at få tilstrækkelig føling med øen til at skrive skuespillet Egelykke om Grundtvigs ophold på godset. Indledningsvis indskrev han sin egen kærlighedserklæring til Langeland:

»Du løfter dine hundreder af Bryster

for ret at gøre dine Børn tilpas.

To have spiller klink langs dine Kyster,

og Brisen kårer dig til Tumleplads.

Her trinder bedst den danske Bøg sin Krone,

velnæret strækker Egen her sin Arm,

og Manden trivsom er og ferm hans Kone

og Pigen, siger man, helt sydlandsk varm.«

Kaj Munk: »Hvor er du skøn, du Ø af Sol og Fred« (Egelykke, 1940)

Digteren Sigfred Pedersen, der i besættelsestidens sidste år boede illegalt på Langeland, skrev elleve sange til Knud Grove Christensens lille film om øen, End blomstrer Rosen, som fik lokal premiere i 1946. Herfra stammer sangen »Som en Rosengren i Havet«, der af og til fejlagtigt tilskrives Oehlenschläger, fordi det var ham, der først skabte og udødeliggjorde billedet af Langeland som »en smekker Green« fra »danske Rosenhække« – et billede, som altså også Sigfred Pedersen overtog.

I en af filmens øvrige sange fremhæver digteren da også indirekte den langelandske gæld til Oehlenschläger, idet han kalder øen for »Danmarks Mindestue« og minder om, at fra denne ø »lyste romantikkens fakkel«. Og for at fuldende Langelands betydning for danmarksbilledet med Oehlenschläger som jordemoder, identificeres guldalderdigteren simpelthen direkte med guldalderøen i Klaus Rifbjergs Fædrelandssange fra 1967: »Se, der ligger den / Oehlenschläger i havet!«

Ved siden af Kaj Munk, Sigfred Pedersen og Klaus Rifbjerg har Langeland også sat sig spor blandt andre digtere fra det 20. århundrede, bl.a. Frank Jæger og Vagn Lundbye, der begge har boet på øen. Men det er ikke mindst Oehlenschlägers poetiske billede af Langelands geografiske profil, der har fået vedblivende betydning, og da de langelandske kommuner blev lagt sammen til én i 2007, blev designet til det nye fælles kommunevåben prydet af en rosengren.

Alligevel er det Kaj Munks ligefremme billede af øen, der løfter sine »hundreder af Bryster«, som i kort form har fanget Langelands mest iøjnefaldende landskabstræk – de karakteristiske bakker, som mere tilknappede sjæle kalder hatbakker, fordi de (også) kan minde om formen på kvindehatte, der var moderne i begyndelsen af det 20. århundrede.

Disse bakker, som almindeligvis når en højde af 10-30 meter, dukker op i flere kæder på langs af Langeland, hvor der er over tusind af denne bakketype, som kun kendes få andre steder i Danmark, bl.a. på Samsø og Sejerø. Nogle ligger på landbrugsjord, nogle er skovklædte, mens andre findes i åbne naturområder, og set med det blotte øje er nogle af så symmetriske proportioner, at man næsten skulle tro, de var blevet anlagt enkeltvis efter ingeniørers nøje udregninger og opmålinger.

Da jeg kom til Langeland, var efteråret netop ankommet og havde iblandet de bøgegrønne områder sine orangegule guirlander og bordeauxrøde islæt, fra Vøjremosen på Nordlangeland til Gulstav Mose på Sydlangeland. Vøjremosen sugede efteråret til sig som en pyntet indgangsportal til øens rød-gule skovstrejf, der især var koncentreret omkring Tranekær og det smukke røde slot i byens udkant. Som et guldaldermotiv i en ramme af let forgyldt efterårsløv fremhævede årstiden således en af Danmarks i forvejen mest maleriske byer yderligere.

Hvor fristende det end var, gjorde jeg ikke ophold, for det var ikke Tranekærs middelalderslot eller den pittoreske landsbyidyl, men derimod de sydlangelandske kysters landskabsindtryk, der trak i mig.

Vor Havfrue

Hvor Samsø har Stavns Fjord som en slags landskabscentrum med et lille ørige i øens midte, har Langeland sin vestvendte, om end lidt mindre markante vig, Lindelse Nor, der ligger mellem Rudkøbing og Ristinge halvø og rummer syv små øer.

På min vej til Langelands sydspids besluttede jeg at se nærmere på området og vandrede langs vigens sydlige kyststrækning. Jeg havde imidlertid ikke vejret med mig – tunge grå efterårsskyer, dårlig sigtbarhed og diverse private veje gjorde det til mange lange landevejskilometer med kun lejlighedsvis adgang til åben udsigt over vandet og øerne. Vinden ruskede i de spredte træer, der nu og da gav slip på et par gule blade, og lette byger drev forbi med jævne mellemrum.

Da vandet og øerne lå skjult bag marker, veje og læhegn, gik jeg i mine egne tanker og trak kraven op mod blæsten. Der var langt til det orangerøde skær, hvormed efterårssolen havde dekoreret de mørkegrønne skove på den nordlige del af Langeland, for ved Lindelse Nor var landskabet domineret af årstidens glansløse agerland, som flød ud i farveløse plamager under den gråmelerede himmel. Og det kan lægge en dæmper på humøret, når »Graavejrssukket«, som Thøger Larsen kalder det, breder sig:

»Sorgfuldt suser nu Graavejrssukket

langs med Bakke og leret Klint.

Fjorden gaar som flydende Flint,

Egnen er ensom, Himlen lukket.«

Thøger Larsen: »Graavejr« (Det Fjerne, 1907)

Dér, hvor vigen trods alt lå åben for et videre udsyn, og øerne stak op af vandets matte genskin fra den tunge himmel, mindede stemningen mig yderligere om de trykkende grå vinterdage, der trekvart år tidligere havde indledt mit ophold på Samsø.

Men ligesom øen i Kattegat havde vist sig at være betydeligt mere rig på farver, end det dunkle skydække og de nøgne træer først lod mig antage, var det naturligvis også på Langeland kun et spørgsmål om at lade vinden opløse tankerne og skifte perspektiv – jeg havde ikke gået og skuttet mig længe, før jeg blev mindet om, at de farverige glimt også her lå gemt i detaljen.

Vindpustene åbnede og lukkede en vajende valmue i vejkanten som et par røde læber, og snart smilede den ene æggende kyssemund efter den anden. Det var en årstid, hvor jeg ikke havde forventet at blive hilst af blomster i stærke farver, men da jeg først havde vendt blikket mod jorden, viste floraen sig atter som én af gråvejrets små uventede foræringer.

Mens træernes løv så småt var begyndt at gulnes, og dagene med hastige skridt blev kortere og koldere, var der stadig vilde blomster, som gav liv og farve til selv de mest uinspirerende landeveje. De røde valmuer konkurrerede med himmelblå Cikorier om at kompensere for det grå skydække, og med sine hvide randkroner omkring det solgule centrum fuldendte lugtløs kamille de prægtige blomsterbuketter, som bød sig til i grøftekanten.

Senere på dagen klarede vejret langsomt op, og da jeg nåede frem til lagunesøerne i det store fuglereservat på Sydlangelands vestkyst, opløstes himlens farveløse hinde, så siv og søer trådte ekstra stærkt frem under eftermiddagens bløde sollys.

Nørreballe Nor, Tryggelev Nor og Salme Nor udgør et af de mest fuglerige vådområder på Langeland, ja, i Danmark, og man behøver ikke være ornitolog for at sætte pris på den rige variation af vekslende sang, skræppen og skrig, skønt også artsnavnene flyver hen over hovedet på én. Oplevelsen er særlig intens i disse genoprettede vådområder, men også Langelands sydspids tiltrækker fuglekendere (og andre fuglevenner, der ikke er kendere), for hvem efteråret er en særlig yndet årstid.

Her er der en god chance for at overvære de store fugletræk fra Dovns Klint og Gulstav Klint, når rovfugle, duer og andre småfugle dagligt bruger Sydlangeland som rasteplads, før de sætter kurs mod Tyskland og krydser Østersøen. Det sker i tusindtallige skarer – eksempelvis har man observeret ca. 100.000 bogfinker trække ud over kysten på en enkelt dag.

Gulstav Klint er også et eksempel på Langelands landskabssærkende, hatbakkerne; her skåret op af havet og blottet mod søsiden. Frank Jæger, der boede på Langeland i 1954-69, skrev i 1956 et gribende digt om kærlighed og undergang, der lånte metaforer fra havet og kysten, og som i og for sig kunne være en træffende beskrivelse af naturdramaet ved Sydlangelands kyststrækning.

»Bestorm mig, Hav, og smelt mig i din Vælde!

Bedæk mig, Bølge, med dit beske Skum!

Og Bølgen slaar den tørre Tang til Side.

Og Havet æder Skrænten mere krum.

Som Skræntens Træ, med blottet Rod og Nerve,

staar jeg for Fald og skælver i min Venten.

Du er som de, usalige Veninde:

Umættelig som Sandet, veg som Skrænten.«

Frank Jæger: »Sidenius i Aasø« (Havkarlens Sange, 1956)

Gulstav Klint ligger syd for den fuglerige Gulstav Mose og vest for Dovns Klint, og de to klinters oprevne landskabsprofiler indleder den orangegule kystmur mod havet, der fortsætter op ad vestkysten og sluttelig hæver sig i en imponerende stejl skrænt, syd for Bagenkop.

Kystens dramatiske hav- og landskabsbrydninger modsvares af den fredfyldte stemning, der hviler over bøgekronernes rolige svajen i vinden ved kysten, dér, hvor de mest yderligtstående endnu spejler sig oehlenschlägersk i bølgerne.

Med udsigt til kystprofilens skarpe lagkagesnit under en mørkeblå himmel fuld af luftakrobatiske svaler er det ikke svært at falde til i et landskab, der synes at være skåret ud af guldalderen. Og fra toppen af en dramatisk kyst med lodret fald til stranden blev jeg atter slået af, i hvor høj grad Danmark er et ø-rige, hvilket enhver selvfølgelig let kan forvisse sig om ved at betragte et landkort – kun vest for Lillebælt og syd for Limfjorden er der jysk fastland under fødderne.

Har ét landskabstræk således været tilbagevendende også under min egen rejse, er det netop havet, der skaber så forskelligartede kystlandskaber som Grenen og Svinklovene i Nordjylland, Fyns Hoved og Møns Klint, ja, over det ganske land. Vandenes umådelige betydning for det danske landskab er nærmest umulig at overdrive – urtidshavet, istiden og smeltevandsfloderne skabte det, og nutidshavet tegner stadig dets naturlige rammer, hvilket også Sydlangelands afskårne kyster vidner om. Og aldrig så snart har man vendt havet ryggen, før det dukker op igen i horisonten eller trænger ind i landets fjorde og bugter i alle disse »blå Indskæringer«, som Carl Nielsen fablede om, og som Fyn gav ham ret i.

For havet omgiver jo ikke blot det meste af Danmark, men skærer sig dybt ind i det indre landskab og trækker sit blå spor gennem gule og grønne landskabsprofiler, hvilket allerede Saxo fremhævede i sin landskabsbeskrivelse:

»Landet ligger sådan at dets yderområder dels afgrænses af andre lande, dels omsluttes af havets bølger. De indre områder omskylles af havet, der snor sine arme ud og ind og til tider bliver til smalle og snævre sunde, til andre tider breder sig ud til en åben bugt og danner en lang række øer. Resultatet bliver at Danmark er gennemskåret af havets bølger og kun har få landfaste dele, der er adskilt fra hinanden af store mængder vand i snoede og slyngede sunde og bælter.«

Fortalen til Saxos Danmarkshistorie, ca. 1185 (Oversat af Peter Zeeberg, 2000)

Her og der og alle vegne folder havet Danmark ind og ud, så dette lille land kan bryste sig af en samlet kyststrækning på over syv tusind kilometer – det er immervæk længere end Indiens og næsten halvt så langt som Kinas.

Vort »moderlige Hav« besynger digteren L.C. Nielsen i digtet »Havet omkring Danmark« fra 1908, og dets vidt forskellige udtryksformer finder H.C. Andersen lige elskelige i Phantasier og Skizzer fra 1831: »Jeg elsker Havet, når det stormer vildt. / Jeg elsker det, når Fladen ligger mildt.«

Jo, havet er Danmarks ophav – så hvad er vel mere på sin plads end havfruen som landets ikon?

Nok er Edvard Eriksens berømte bronzeskulptur af »Den lille Havfrue« fra 1913 i virkeligheden slet ikke skabt som et billede på Danmark, men derimod som en specifik hyldest til balletdanserinden Ellen Price, der i 1909 havde danset titelpartiet i balletten Den lille Havfrue; men godt hjulpet på vej af Hollywoodfilmen Hans Christian Andersen, der fik premiere i 1952 med Danny Kaye i hovedrollen, og Turistforeningen for Danmark har skulpturen på Langelinie været et varemærke for landet siden midten af det tyvende århundrede. Og skønt det altså ikke mindst er et resultat af udefrakommende tilfældigheder – og til trods for hvor uanseelig hun end tager sig ud sammenlignet med andre landes monumentale monumenter – forbliver netop havfruen dog et træffende udtryk for Danmark, som også Baggesen, Oehlenschläger, Ingemann, Grundtvig, Aakjær og mange andre gentagne gange har dvælet ved. Sørgmodig, som vi kender hende fra eventyret, men også indtagende og nærmest ét med landet siden urtiden som hos Aakjær – og i alle tilfælde en skattet beboer i det »Alfeland«, som H.C. Andersen nok så romantisk kalder vores indre individuelle hjerterum:

»Den Havfrue kjæmmer sit lange Haar,

Og Perlerne rigt falde fra det som Draaber;

Den Sømand det seer, forude han staaer,

Hans unge Hjerte paa Livet haaber;

Den Havfrue er ham ei Skum paa Vand,

Og Sangen naaer Hjertet og Tanken.

Forstaaer Du hans Hjertebanken?

Hvert Bryst har sit hellige Alfeland!«

H.C. Andersen: »Romance« (Fra »Tillæg af Digte« i Samlede Skrifter, 1879)

Den polskfødte og tyskuddannede billedkunstner, Elisabeth Jerichau-Baumann, som blev gift med den danske billedhugger J.A. Jerichau og flyttede til Danmark i 1849, billedliggjorde havfruen flere gange. I to malerier fra 1863 og 1873, der endnu findes på henholdsvis Fyns Kunstmuseum og Glyptoteket, slanger dette kvindevæsen sig hjemmevant og blidt i vandet – og måske mere forførende og sensuelt, end malerinden tilsigtede, og tidsånden tilsagde. Hendes gode ven H.C. Andersen bifaldt dog skildringen med stor begejstring: »Du Sjæl har i Havfruens Øjne lagt: / Et Blink fra dig selv, fra Aandens Magt!«

Måske er det ikke blot på trods af, men også på grund af sin herkomst i havdybet og den fremmedartede fremtoning, som digtere og billedkunstnere har fastholdt, at havfruen i så høj grad hører hjemme i den poetiske hjerterod af dette land, der netop i så mange henseender er og bliver et havland.

Et poetisk sindbillede på landet, som også løb mig i tankerne og pennen på Grenen, og et indtryk, der ikke bliver mindre på toppen af en sydlangelandsk kystskrænt med aftenudsigt over havet.

Kapitel 11: Sølv-taager slørede dalens bund

Vejle Ådal og Syv Års Søerne

»Jeg gik mig en sol-gylden Morgenstund

langs Vejles henrivende Fjord:

Sølv-taager slørede Dalens Bund

og Brisen drog ind fra Nord.«

Holger Drachmann: »Haabet i Vejle« (1904)

Trækroner i efterårsflammer

Kulden var forfriskende og prikkende, og rimen lå spredt over græsset som ultratynde glasstykker – det var efterårets første morgenfrost. Spindelvævenes sirlige sølvtråde blev fremhævet af den fine is-legering, og Vejle Å dampede som mosekonens bryg.

Jeg nød den uforstyrrede klarhed, og min ånde bidrog til morgendisens svindende slør, mens den røde sol langsomt slap horisonten. Snart blev den skrøbelige rimfrost til glinsende vandperler, og de små vintertegn opløstes under en dybblå solskinshimmel, der hvilede over ådalens skove og enge.

»Perler sidder i pynteligt Sæt

om Træernes gulnede Blade,

funkler – og svinder med sporløst Fald

for Solens Straalekaskade.

Vinden kommer og aander saa koldt

paa det sidste, tøvende Grønne, –

der falder en Duggdraabe tungt paa min Haand – –

Græder du, falmede Skønne?«

Viggo Stuckenberg: »Høststemninger« (Digte, 1886)

Ja, »Solens Straalekaskade« jog duggen bort denne efterårsmorgen i Vejle Ådal, og trækronernes spraglede farvevifte trådte frem fra skyggerne. Stuckenberg, der har skildret efteråret i adskillige digte, havde øje for, hvordan der »gik Ild i alle Farver« og beskrev paradoksalt årstiden som »Vintrens gyldne Vaar«.

Ikke mindst træernes på én gang falmende og flammende blade gør denne årstid til den smukkeste i mine øjne – især når den kulminerer midtvejs mellem sommerens afslutning og vinterens begyndelse. Rimfrostens forsølvede morgenlandskab og aftensolens forgyldte løvpragt er yderligheder på én og samme dag, hvis sammensatte farveskala ingen anden tid på året kan gøre efter. Når skovbunden begynder at gå i hi under et kobberbrunt kludetæppe, og bladene brænder deres tiloversblevne safter af under årets sidste kraftanstrengelse, lyser trækronerne op i alt fra skrigende gult og glødende orange til purpurrøde skær. Det er en tid, hvor vinden på den ene side allerede kan nive som en frostklar vinterdag, men hvor solen på den anden side også fortsat kan finde på at varme som en mild sommerdag; og det er en tid, hvor der stadig kan findes stædige træer, hvis løv næsten er forblevet forårslysegrønt, ved siden af nabostammer, der er fuldkommen afpillede og vinternøgne.

Denne æstetiske og klimatiske modsigelsesfylde er altid fascinerende, og landskabet i Vejle Ådal er ikke mindre uimodståeligt under efterårets særegne lys- og farvespil – med og uden rimfrost.

Når morgenlyset fylder dalen under himlens glasklare lærred, er det rigeligt forståeligt, hvorfor både malere, fotografer og poeter vel aldrig bliver færdige med bestræbelserne på at aflure og gengive så vidunderligt variable og universelt gribende scenarier som dem, der opstår, når solen er tættest på horisonten.

Eller når duggen strør sine fine flygtige perler ud over landskabet som en gratis, men ubetalelig skat:

»Dråber i græs og spindelvæv

perler i sol

livgivende dug

Gylden klarhed, grøn saftighed

samlet i et hjørne af naturen«

Ove Abildgaard: »Et hjørne« (To små fisk, 1990)

Skibet, Ravningebroen og Runkenbjerg

Fra Lillebælt flyder Vejle Fjord femten kilometer ind i landet, hvor den bliver til Vejle Ådal, der strækker sig yderligere femten-tyve kilometer mod vest, ofte imellem skovklædte dalsider. I bunden snor Vejle Å sig gennem det afvekslende landskab, der bedst opleves langs den nedlagte jernbanestrækning, Bindeballestien, der kan følges hele vejen fra Vejle.

På dalens bredeste sted er der udgravet spor af en 800 meter lang og fem meter bred bro, der i slutningen af 900-tallet hvilede på 1.800 bropiller tværs over landskabet ved Ravning Enge. Faktisk var den så imponerende for sin tid, at dens længderekord først blev overgået i Danmark et lille årtusind senere, da den gamle Lillebæltsbro stod færdig i 1935.

Dendrokronologiske analyser har vist, at bropillerne stammer fra træer, der er fældet i år 979-980, altså i Harald Blåtands regeringstid, hvorfra er efterladt talrige historiske konstruktioner af betydelige dimensioner. Det var en tid med kolossale anlægsarbejder flere steder i landet, især af militær betydning, og broen ved Ravning har muligvis udelukkende været anlagt for at kunne flytte tropper hurtigere over den svært fremkommelige ådal.

At stå over for de sørgelige rester af Ravningebroen er imidlertid stadig så betagende som at stå midt i de beskedne landskabsspor efter Kanhave Kanalen på Samsø, der er et kvart årtusind ældre. Historiske optegnelser over så spektakulære konstruktioner indvirker også på oplevelsen, selv om historiens tilbageværende vidnesbyrd ofte fortoner sig i landskaber, hvis inventar selvfølgelig har forandret sig voldsomt under menneskehænder over et årtusind. Og med historien in mente er det en særlig oplevelse at stå midt i landskabet og forsøge at se det hele for sig.

Sporene efter Kanhavekanalen havde trods alt været tilstrækkeligt markante til at få en levende fornemmelse af et træk ved 700-tallets Samsø, der var skåret over på tværs af den kunstige kanal, ligesom Vejle Ådals åbne landskab gav et nærværende indtryk af, hvilket ressourcekrævende ingeniørarbejde Ravningebroen måtte have udgjort i slutningen af 900-tallet.

Og allerede et lille årtusind før broen har der været anlagt en vanskeligt tilgængelig ringborg på et stejlt fremspring ca. 70 meter over ådalen, Troldborg Ring. Borgen er beslægtet med andre ringborge og halvkredsborge fra Danmarks jernalder, men dens spektakulære beliggenhed har selvfølgelig haft en særlig afgørende strategisk fordel i Vejle Ådal, der har været af central betydning flere gange i historien.

Området er i det hele taget rigt på historiske nøglepunkter og fund, f.eks. landets to største gravhøje og Gorm den Gamles og Harald Blåtands to berømte runesten, der findes i Jelling, kun få kilometer nord for Ravning.

I omtrent samme afstand, men modsat retning fra broen, blev en bronzealderpige fundet i 1921, da en husmand var ved at jævne resterne af en gravhøj ved Egtved. Ifølge en ganske præcis aldersbestemmelse af hendes egekiste blev hun gravlagt i 1357 f.v.t., og ved sin død har hun blot været 16-18 år gammel. Egtvedpigens klædedragt er usædvanlig for perioden og består bl.a. af en kortlivet bluse med korte ærmer, et snoreskørt og et vævet bælte med tilhørende bronzeplade.

Sygeplejersken og mavedanserinden Anni Brøgger, der har specialiseret sig i årtusindgamle orientalske danse, har forbløffende nok givet forskerne betydningsfulde fingerpeg om den unge piges virke. I en drøm så hun angiveligt Egtvedpigen danse en sol- og frugtbarhedsdans, og efterfølgende har hun ved personligt eksempel demonstreret, hvorledes dragten og bæltet er lige så befordrende for dans, som begge dele omvendt er helt upraktiske til hverdagens almindelige gøremål.

Trods denne noget ukonventionelle fremgangsmåde kontaktede hun arkæolog og museumsinspektør ved Nationalmuseet, Flemming Kaul, der er ekspert i bronzealderen, og som siden har berettet, at man måtte korrigere historien om Egtvedpigen på grund af Anni Brøggers »tossede drøm« og de ideer, hendes dans havde sandsynliggjort. Om den bog, som hun skrev få år senere, Egtvedpigens dans (2003), fastslog han: »Den befinder sig i det spændende krydsfelt mellem videnskab og kunst, mellem eksperimentel arkæologi og formidling, og den giver nye perspektiver for formidlingen og udbygningen af vor viden om den nordiske bronzealders rige kultur.«

Siden har Brøgger gentagne gange danset i det fri, iført kopier af Egtvedpigens klæder og smykker, og hendes erfaringer med orientalske rituelle danse fra oldtiden har således medvirket til at kaste nyt lys over et hjørne af Danmark, hvor naturen, kulten og historien er gået hånd i hånd, personificeret af en ung dansk bronzealderpige.

Et lille eventyr, der knytter den moderne verden lidt tættere til oldtiden – og knytter de landskabelige og historiske kulisser i og omkring Vejle Ådal tættere til Danmarks bronzealder.

Kombinationen af de historiske indtryk og det varierende landskab, der er så heldigt formet af istiden, gør vandringer i Vejle Ådal og omegn til en danmarkshistorisk naturoplevelse med rige inspirationskilder for kunstnere, der har øje for den slags. At dette ikke behøver udelukke skjalde fra det 21. århundrede, har musikeren og sangskriveren Michael Falch vist i en af sine tekster, som godt nok omhandler Kalvehave på Sydsjælland, men som det næppe havde været mindre nærliggende at skrive om Vejle Ådal:

»Jeg går på en jord blød af levende minder,

af visne blade og nedfalden frugt

Årtusinders somre og græsplæners dufte,

af flokke af ulve og hjortenes flugt

Jeg går på en jord våd af smeltevandsfloder,

af snedronningers riger i grus

Af viften med haler og skørternes susen,

af mammutters musth og mændenes rus«

Michael Falch: »Kalvehave mark« (Falder du nu, 2006)

Det var med et lignende strejf af opdagelseslyst og historisk ærefrygt, at jeg lod mig fylde af naturstemningen i fulde drag. Den krystalklare luft var stimulerende som usynligt kildevand, og alle detaljerne i og omkring ådalen føltes ekstraordinært præsente – fra dugdråben, der slap undersiden af et gult bøgeblad i slow motion, til de snehvide skyers langsomme himmelsejl.

Det var den slags dage, hvor alt syntes at falde i hak. At indånde morgenens farvevifte og formiddagens dufte, mens verden uden for dalen fortonede sig i fjerne tåger. At mærke sig selv smage på et langstrakt åndedrag, der rullede hele vejen ned i lungernes nederste dyb og gradvis forplantede sig til alle afkroge af krop og sind.

Selv om dalen i lighed med så mange andre af Danmarks spredte naturområder selvfølgelig er præget af århundreders og årtusinders menneskelige påvirkninger, og man også her krydser lejlighedsvise landsbyer og mindre broer og veje, er den dog i lange stræk et overraskende sammenhængende og smukt naturområde. Ikke mindst langs hovedstrækningen fra den lille by Skibet til den endnu mindre Bindeballe, hvor dette afvekslende landskab bliver stadig mere storslået.

Udsigten fra resterne af Ravningebroen i dalens bund er blot ét af talrige højdepunkter blandt de mange naturoplevelser, der følger efter hinanden, kilometer for kilometer, et andet er bakken Runkenbjerg, der rejser sig 57 meter og deler dalen i to. Fra toppen et næsten uspoleret vue over de kuperede skovpartier og Vejle Å, der løber sydvest om bakken og drejer mod nord som et blåt bånd gennem landskabet. Siden forvildede jeg mig imidlertid ind over bakker, krat og hegn, indtil jeg pludselig befandt mig på en del af dalsiden, hvor der om muligt var et endnu mere betagende, om end mindre offentligt tilgængeligt udsigtspunkt, og hvorfra man kunne se store dele af dalen ligge åben i østlig retning. Her slog jeg mig ned i indbildt forvisning om, at dette sted var mit eget, helt uden for de afmærkede stisystemer.

Jeg ved faktisk ikke, om jeg befandt mig på privat grund – men er Danmark ikke for lille til lukkede private udsigter, hvis de afskærer andre fra at opleve en natur så gavmild som denne?

Jeg nåede nu ikke at skænke ejerforholdene mange tanker, da jeg først havde fundet en passende stub at sidde på for at betragte dalens farvepanorama i de sene eftermiddagstimer.

Syv Års Søerne

Fortsætter man mod vest i forlængelse af Vejle Ådal er der kun få kilometer til flere indtagende naturoplevelser i flyvesandsområdet ved Randbøl Hede, hvor der er en flot udsigt fra Stoltenberg, og den nærliggende Frederikshåb Plantage, hvis nåletræsskov rummer et enestående landskab: Syv Års Søerne.

Skønt vi befinder os langt inde i landet, har sandet ligefrem dannet klitter, og blandingen af det hvide sand, de mange småbakker og det eventyrlige søområde er usædvanlig fængslende. Man leder imidlertid forgæves efter præcise kortangivelser over søerne, for hvor utroligt, det end lyder (men som navnet antyder), findes de kun hvert syvende år. Omtrent.

Sandt er det i alle tilfælde, at søerne vitterlig kommer og forsvinder, muligvis som følge af et mere eller mindre cyklisk stigende og faldende grundvandsniveau, og der kan rigtig nok gå flere år imellem deres tilsynekomst. Om de så akkurat viser sig hvert syvende år, er måske mere tvivlsomt, for tilsyneladende er de også dukket op med kortere mellemrum i de senere år – og når de beriger os med deres genkomst, varierer størrelsen fra gang til gang.

Uanset hvor mange år der måtte være forløbet, siden Syv Års Søerne sidst viste sig i Frederikshåb Plantage, var jeg så heldig at gæste området et år, hvor de havde gjort deres genkomst.

En af de imponerende klitter gav næsten mindelser om Råbjerg Mile en miniature, hvorfra sandet løb stejlt ned til en sø og blev til en lille indlandsstrand inde midt i skoven. Små ’fjorde’ og ’vige’ kringlede sig ind og ud af landskabelige afkroge og et væld af bittesmå, midlertidige øer dukkede op over alt – nogle med få eller blot et enkelt træ, der nærmest stod som plantet direkte på vandspejlet og spejlede sig utydeligt i det tynde islag, der gav søerne en ubevægelig overflade.

Luften var krystalklar, og det hele føltes forårsagtigt og vinterligt på samme tid.

»Oktobers blege Sol er svunden hen,

og rundtom ligger Vinteren paa Lur.

Naturen falmer, og det fryser, men

i dig jeg har en vaarfrisk, varm Natur.

Saa smuk, saa svulmende og ung du staar,

mens Jorden rundt omkring er kold og død.

Og i din Nærhed føler jeg en Vaar

og ildnes som af Foraarssolens Glød.«

Sophus Claussen: »Vaar i Vinter« (Naturbørn, 1887)

Dette fascinerende sø-rige, der ligger som naturens smukke komposition bag nåletræernes takkede horisontlinjer i alle retninger, er trods mange gode udsigtspunkter så varieret, at det ikke kan overskues fra et enkelt sted, når man bevæger sig rundt mellem landskabets vekslende indtryk og perspektiver. På grund af de udtalte niveauforskelle og de mange småøer og halvøer forandrer panoramaet sig hele tiden labyrintisk – selv når korte strækninger er tilbagelagt, og udsigtens vinkel blot er blevet en smule forskudt. Og som jeg gik dér og nød det frostklare vands funklende glimt under den lavtliggende sol, var det næsten umuligt at forestille sig området uden søer – selv om det stadig må være en stor oplevelse også at vandre rundt mellem klitternes og bakkernes lyng, nåletræer og fine hvide sand, når vandet er sunket i jorden.

Det er ikke ophørt med at forbløffe mig, at Danmark også i så forholdsvis små områder rummer sådanne naturrigdomme, at der selv bag snorlige rækker af nåletræer kan skjule sig landskaber af så stor skønhed, der tilmed endnu er de færreste bekendt. Godt nok er området naturligvis ikke mere »uopdaget«, end at lokale på solrige dage drager til såvel Randbøl Hede som Frederikshåb Plantage, men selv om der også er naturvante danskere længere borte, der utvivlsomt er klar over Syv Års Søernes eksistens, har jeg alligevel erfaret, at disse er fuldkommen ukendte i vide kredse, deres opsigtsvækkende karakter til trods.

Det er derfor også en lidt betænkelig sag at gøre yderligere opmærksom på dem, for er der trods alt grund til at flere sko og støvler skal trampe rundt her? Godt nok er der næppe tale om at »røbe« en naturhemmelighed, som står i fare for at blive overrendt og spoleret til ugenkendelighed – men tanken strejfede mig nu alligevel dér ved Syv Års Søerne: Ville det dog ikke være bedst at tie?

Muligvis, men glæden ved naturen er trods alt for gavnlig også for forståelsen og bevarelsen af naturens oplevelsesrigdomme i almindelighed til at snyde nogen for Syv Års Søerne. Og som jeg tidligere har bemærket, er det såmænd heller ikke så vanskeligt at opsøge Danmarks mest besøgte naturområder på tidspunkter eller årstider, hvor der er forbløffende langt mellem gæsterne (hvis man hører til dem, der foretrækker at vandre lidt mere uforstyrret rundt i det fri, end det er muligt på den mest solrige søndag eller i årets allermest populære ferieperioder).

Det var ikke første gang, at jeg havde gjort mig denne overvejelse om trangen til at hemmeligholde fortryllende steder. Dels af respekt for nogle af landets mindre overrendte, men mere skrøbelige naturhemmeligheder, som måske har bedst af at trives i fred, dels af mindre ædle motiver, eftersom der også er hjørner i Danmark, som det måske i sidste ende ikke er så fristende at dele med alle andre. Og dem, der i forvejen er bekendt hermed – og som muligvis ligeledes betragter disse som deres »egne« – er det jo overflødigt at fortælle noget til.

Det har om ikke andet været min egen oplevelse under vidt forskellige omstændigheder og i meget forskellige naturområder, at der er lokaliteter og steder i naturen, der taler helt individuelt til den enkelte, og hvor alting synes at indgyde lidt mere ro og lidt dybere mening. Måske en høj, hvis særlige stemning kryber helt ind under huden, en lille lysning i en skov, hvor man af en eller anden grund føler sig ubeskriveligt hjemme, eller måske et gammelt træ, der bare synes at vokse det helt rigtige sted for fordybelse. Her kunne man ridse et skævt hjerte i en træstammes bark – eller måske blot sine initialer og de tre små ord: »Jeg var her.«

Hvis altså ikke det alligevel ville føles som et lille overgreb mod træet, og hvis ikke denne rørstrømske følelse netop havde ramt mig lidt for ofte undervejs til, at det med nogen rimelighed skulle udmønte sig i en indskrift netop her, og ikke flere andre af »mine« steder rundt omkring i landet.

Jeg stillede mig derfor tilfreds med, at jeg nok selv var blevet mærket i en grad, der også her overflødiggjorde andet end en digters konstatering:

»Diana!

i mit

hjerte har du

ridset

et træ.«

Lars Bukdahl: »Diana« (Skyer på græs, 1991)

Og måske er det i sidste ende ikke engang så meget det specfikke træ, den aktuelle udsigt eller den konkrete solnedgang, der har så meget at sige for denne fornemmelse af samhørighed med et sted eller en oplevelse, men snarere sammenblandingen af berigende indtryk og akkumulerede tanker, der langsomt er løbet sammen som farver i et kar, der efterhånden løber over sine kanter?

Måske et resultat af længere tids oplevelser, som kun poesien i heldigste fald kan håndtere og sætte ord på, hvis det på den ene side ikke skal blive alt for uhøjtideligt til ikke at kunne rumme følelsen af oplevelsens storhed – men på den anden side heller ikke alt for højtideligt til at kvæle følelsen af øjeblikkets finhed.

»Jeg ser de lette skyer

Jeg ser den lette sol

Jeg ser hvor let de tegner

Et endeløst forløb

Som om de føler tillid

Til mig der står på jorden

Som om de ved at jeg

Er deres ord«

Inger Christensen: »Teksten, 8« (Det, 1969)

Kapitel 12: Forklaringens bjerg

Himmelbjerget

»Hvad er en Naturbeskrivelse andet end en Oversættelse? Endogsaa den mest vellykkede staaer ligesaalangt under Originalen, som Himmelbjerget i Jylland under Himmelbjerget i Thibet. Derfor gunstige Læser! hav mig undskyldt, naar jeg ikke fortæller Dig alt hvad jeg her saae. Hvad jeg saae kunde jeg maaskee sige Dig; men hvorledes jeg saae det? Neppe! – Enkelthederne kunde jeg fremstille Dig en efter en anden, men Heelheden – alt paa eengang? – dertil – om »Du endog har Øre, har Tungen ikke Ord.« – Min Pen er ingen Pensel. Rejs! rejs selv til Himmelbjerget, og see!«

Steen Steensen Blicher: »Himmelbjerget« (1833)

Den himmelske bro

Himalaya er verdens tag, siges det, og sandt er det da også, at vi her finder de eneste bjerge på Jorden, der løfter himlen mere end syv tusind meter i vejret. Godt hundred sådanne himmelbjerge tegner Himalayas skyline, hvoriblandt nogle sågar hæver landskabet over otte kilometer.

Mount Everest troner over dem alle og rækker knap ni kilometer ind i himlen, eller mere præcist 8.848 meter. Bjergets tibetanske navn er Qumolangma, Universets moder, og på nepalesisk hedder det Sagarmatha, Himlens pande.

Alpernes højeste bjerg er Mont Blanc eller La Dame Blanche, »Den hvide dame«, der er betydeligt mindre end Himalayas giganter, men dog immervæk en majestætisk frue på henved 4.808 meter.

At bestige sådanne himmelstræbende tinder er i og for sig en kuriøs og sjælden idé, der først på et sent tidspunkt i historien har grebet om sig. I Vesten var det således både usædvanligt og skelsættende, da Petrarca i 1336 fandt på at bestige det 1.912 meter høje bjerg, Mont Ventoux i Provence.

På toppen blev den italienske digter inspireret til at læse i sit medbragte eksemplar af Augustins Bekendelser, og her følte han sig truffet af kirkefaderens klagesang over, hvorledes mennesket bjergtages af naturens højder, men end ikke kan hæve sig over sit eget jordiske begær. Det forsæt formåede Petrarca dog heller aldrig at leve op til, hvilket han siden forsvarede over for den selv samme kirkefader i tre fiktive dialoger med titlen Secretum meum (Min hemmelighed).

Navnet på Petrarcas bjerg stammer muligvis fra en gallisk gud, der hed Vintur. Det peger i givet fald på en tværkulturel tilbøjelighed, eftersom utallige bjergtinder og højdedrag verden over er blevet betragtet som naturens hellige dørtrin til guddommelige beboeres himmelske haller.

Velkendt i den vestlige kulturkreds er navnlig den mytologiske betydning af Grækenlands højeste bjerg, Olympos, der med sine 2.919 meter var en værdig bolig for de tolv olympiske guder, og hvorfra Zeus regerede som kejser blandt himmelske fyrster og fyrstinder.

Skulle man stige fra himlen ned til verden eller fra verden op til himlen, syntes bjergene oplagte mellemstationer, hvorpå ikke bare verdens tag, men også himlens gulv hvilede.

Bjergene er altså nok monumentale tinder i sig selv, men historisk er de ligeledes blevet set som en slags paradoksale mentale udsigtspunkter – kosmiske skæringspunkter mellem himlen og jorden.

Også i Norden.

Fra den poetiske Edda kender vi »Himmelbjerg«, hvorfra guden Heimdal vogtede over regnbuebroen Bifrost, der rakte hele vejen fra gudernes verden i Asgård til menneskenes i Midgård. Derfor er det vel også ganske forståeligt, at Heimdals mytiske bjerg i Asgård må have en nordisk navnesøster i Midgård.

Og forestiller vi os en nedstigning fra himlen til et stykke af Danmark, der rager op i landskabet, kan landingen meget vel finde sted lige her: I det maleriske søhøjland ved Silkeborg, i hjertet af det mørke Jylland – på toppen af Himmelbjerget.

Det store fald

Til forskel fra andre danske tinder som f.eks. Rytterknægten, Yding Skovhøj eller Ejer Bavnehøj står der en ganske særlig aura af forventning omkring Himmelbjerget. Man kalder ikke uden videre et hvilket som helst bjerg for Himmelbjerget, ligesom det ikke er enhver stige forundt at være himmelstigen.

Alligevel kan én og anden måske finde på at le og vende øjne i et sarkastisk lune, for det ligner unægtelig en titanisk selvovervurdering af den ufrivilligt komiske slags, at Danmark af alle lande huser et himmelbjerg. Også jeg var naturligvis bekendt med de lidet sensationelle højdeangivelser på landkortet – men alligevel. Jeg var i et andet lune.

Jeg fulgte uopfindsomt en asfalteret landevej og nærmede mig bjerget fra sydøst. Længe havde jeg spejdet forgæves efter en tinde eller blot en niveaustigning af betydning, men til min overraskelse fortsatte vejen uden at gøre større væsen af sig – og intet ændrede sig nævneværdigt, skønt jeg efterhånden måtte være mindre end tusind meter fra det navnkundige bjerg.

Snart blev skilteskoven tættere, og det sidste stykke vej kappedes historiske monumenter med konkurrerende kiosker om opmærksomheden – og så lige med ét var det der: Himmelbjerget.

Alligevel var der ingen skrænt at forcere, ingen trapper at trave opad – ingen dramatisk stigning i landskabet, men derimod et fald.

Det er rigtignok også et skønt fald, der skråner hele vejen ned til Julsø – men at dette i sig selv skulle forklare ’bjerget’ og ’himlen’ i sammensætningen af det navn, der er blevet til Himmelbjerget, kan nok tage gejsten fra en forventningsfuld pilgrim. Monstro Himmelbjerget snarere burde hedde Himmelfaldet?

Det er imidlertid hele området, der er således hævet, at man sjældent fornemmer stigningen, når man kommer fra sydøst – men set fra søerne nord for Himmelbjerget, er sagen en anden, og det er vuet ud over store dele af det midtjyske søhøjland, som giver udsigten fra dette højdedrag en særstilling.

I vore dage er der selvfølgelig næppe heller nogen, som ankommer uden at have skimmet en turistbrochure på forhånd, og selv om det for en, der er ubekendt med området, er ret forbløffende, at man nærmest kan nå direkte til toppen uden at bevæge sig opad, kommer Himmelbjergets ydmyge dimensioner dog ikke bag på særlig mange længere. Det skulle da lige være et lille barn, for hvem navnet må udløse et panorama af fantasifulde associationer, eller en tilrejsende udlænding, hvis nysgerrighed ligeledes er blevet vakt af dette »himmelske bjerg«, og som måske i sjældne tilfælde har medbragt udrustning til en bjergvandring.

Det sidste ville nok få mangen en moderne dansker til at trække på smilebåndet – men sådan har det ikke altid været.

På skrift dukker navnet første gang op i 1727, hvor et retsdokument beskriver en ulvejagt i området. I dag er der naturligvis hverken ulve eller bjerge i Danmark, men langt op i nyere tid har det ikke desto mindre forholdt sig bemærkelsesværdigt anderledes. I hvert fald har man gjort sig fantastiske forestillinger om Himmelbjerget – ja, om vi skal tro en række af de historiske kilder, har det faktisk været fuldt ud sammenligneligt med Himalayas Mount Everest.

Det er »den høwest bak i hiele verden,« bedyrede lokale endnu i det 19. århundrede – og mere forbløffende: Fagkundskaben var såmænd ikke altid utilbøjelig til at give dem ret.

I Den Danske Atlas Eller Kongeriget Dannemark, som blev påbegyndt af Erich Pontoppidan og udkom i ni bind fra 1763 til 1781, blev det bemærket, at Himmelbjerget var til at bestige, dets stejlhed til trods, men værket fastslog samtidig den imponerende højde til »nogle 1.000 favne«. Da en favn svarer til 1,8831 meter, har Himmelbjerget ud fra dette skøn målt adskillige kilometer i højden.

Hvis vi fortolker »nogle 1.000« som flere end to tusind (der vel ellers ville være blevet angivet som »et par tusind«), men færre end syv tusind (eftersom det danske folkevid vil vide, at »der skal syv til mange«), ligger denne antagelse vel et upræcist sted mellem 3.000 og 6.000 favne – altså inden for et utroligt spektrum fra 5.649 til 11.298 meter.

I bedste fald er Mount Everest derved ikke længere verdens højeste bjerg, men overgået med næsten to en halv kilometer af et midtjysk højdedrag – der i øvrigt som minimum er næsten en hel kilometer højere end Mont Blanc.

I værket Geographie eller Jordbeskrivelse, der blev udgivet i 1777, var Himmelbjergets dimensioner en smule beskåret. Geografen N. Jonge anslog således højden til »over 3.000 favne«, hvilket atter svarer til en minimumshøjde på 5.649 meter, som derved fortsat rager pænt over Alperne, men dog næppe længere kan strækkes til at nå i nærheden af Mount Everest.

Men et himmelbjerg på mindst 3.000 favne er vel heller ikke så ringe endda, som det plejer at hedde med den berømmede jyske sans for underdrivelser. Eller hva’?

Af grunde, som vil blive afsløret i det følgende, er det her vanskeligt at undlade en lille parentetisk note om jyder: Selv med den nok så himmelske udsigt fra »den høwest bak i hiele verden« i frisk erindring, er det i det mindste en antropologisk overvejelse værd, om ikke den jydske sans for underdrivelser er en kende overdrevet?

Om ikke andet skrumpede bjergets dimensioner blandt flere fagfolk, der i begyndelsen af det 19. århundrede vurderede, at det nok snarere målte omkring 1.000 fod eller i bedste fald op til 1.800 fod, hvilket svarer til et maksimum på 300 favne – altså højst 564 meter.

Ret skal dog være ret: En trykfejlliste i Pontoppidans atlas havde faktisk allerede i 1768 korrigeret »nogle 1.000« til »nogle 100« favne, hvorved dette autoritative skøn placerede toppen et sted mellem 564 og 1.130 meter over havets overflade. Ikke længere et spektakulært og gigantisk bjerg sammenlignet med Himalayas og Alpernes tinder, og næppe heller prangende efter skandinaviske forhold. Men pænt højt alligevel – og fortsat dybt at falde.

De følgende år gik det dog yderligere ned ad bakke. Andre nåede frem til betydeligt mere moderate, men også ret fantasiforladte højdeangivelser på beskedne 550 fod, der bragte Himmelbjerget ned i omegnen af 172 meter. Men det standsede ikke dér – i 1847 lod generalstabens opmålinger dets fulde højde falde til blot 147 meter.

Det højdedrag, der engang strakte sig adskillige kilometer over havets overflade, var på mindre end et århundrede høvlet ned til en bakketop på knap halvanden hundred meter.

Nyheden forplantede sig dog ikke lige ubesværet overalt. Faktisk bestod de 3.000 favne som officielt mål i flere danske bogudgivelser helt indtil begyndelsen af det 20. århundrede, før de sidste danskere endegyldigt måtte se i øjnene, at alpinske højder trods alt var en saga blot hertillands. Og for at føje spot til skade havde Himmelbjerget i 1847 tilmed mistet pladsen som Danmarks højeste bakke.

Siden har gentagne målinger godtgjort, at landets naturlige højdepunkter lige sniger sig over de 170 meter – hvilket må siges at være en ret beskeden oprejsning for dem, der savner Himmelbjergets svundne rekorder.

Det er i øvrigt såre karakteristisk for landets topografi – og muligvis for befolkningens psykologi – at den indbyrdes rangorden bakkerne imellem hviler på nogle få centimeterforskelle, og at Danmark formentlig er det eneste land i verden, hvis lokalpatriotiske skiltemalere kan finde på at fremhæve en decimal eller to efter højdeangivelser med tre cifre. Bare for en ordens skyld.

Siden Himmelbjerget blev detroniseret i midten af det 19. århundrede, har en århundredlang strid placeret snart den ene, snart den anden top som den danske tinde over dem alle, skønt nogle af de historiske kandidater egentlig blot er forhøjninger på to bakker.

Men alt afhængigt af, hvordan vi definerer en selvstændig top, er der sandsynligvis kun to, der rækker op over 170 meter – og med sine 147 (komma tre) meter er Himmelbjerget ikke længere en oplagt kandidat. Landets højeste bakke er derimod Møllehøj, der måler 170 meter og seksogfirs centimeter.

På den baggrund kan det nok undre én og anden, hvorledes Himmelbjerget tidligere kunne antage så kolossale dimensioner, som tilfældet var?

Imidlertid skal man nok betænke, at Jylland i begyndelsen af 1800-tallet endnu i vid udstrækning havde status af et sandt vildnis, som i det store hele var uudforsket og uopdaget af det officielle Danmark. De færreste anede faktisk noget som helst om naturen og terrænet, der sine steder endog var befolket med sigøjnere og tatere, som man omgikkes med mistænksomhed, blandt de øvrige forholdsvis primitive indfødte jyder – i det mindste set med fjerne københavnerøjne. Langtfra alle kendte mere end enkelte jyske købstæder ved navn, og forestillingen om bjerge i hovedlandet mod vest vakte måske ikke større opsigt end beskrivelser af de norske og svenske bjerge.

Hvor mange danskere havde vel nogen sinde set et bjerg? Og mon ikke de lokale jyder, for hvem Himmelbjerget var en velkendt kæmpe, ville have reageret vantro på påstanden om bjergtinder, som skulle være over fyrre, halvtreds eller sågar tres gange højere?

Himmelbjerget var enormt. Det var jo – Himmelbjerget.

I første halvdel af 1800-tallet opdagede og udforskede også guldaldermalerne det ukendte Jylland i jagten på storladne natur-motiver. Dankvart Dreyer drog gentagne gange vest på for at forevige jyske landskaber; og flere fulgte efter, blandt andre Martinus Rørbye og Vilhelm Kyhn.

Af oplagte grunde var søhøjlandet særlig inspirerende, og Himmelbjerget gjorde især et uudsletteligt indtryk på Kyhn, som han her beskriver det i et brev til sin elev og kunstner-kollega Harald Foss:

»Underlige store fantastiske Stemninger har jeg set. En Aften fra Bjerget tunge mørke Skyer drive over en gul Himmel, og i det dunkle Landskab laa Søerne – den ene mørk, den anden skinnende med Spejl af den gule Himmel, – alvorlig og højtidelig talede det Taushed ind i En. – Morgenen derefter begyndte Taagerne at dandse i Lavningerne, snart blev de tættere, snart hævede de sig over Højderne, af og til dukkede disse frem, og de glinsende Søer tittede ud af Taagerne, der som dandsende Væsener flagrede hen over Landskabet, og over stod den blinkende Sol, det var som var man i Bjergene …«

Vilhelm Kyhn (Brev til Harald Foss, 1873)

Også skønlitterære ånder havde fået øje for det jyske bjerg. I Folkekalender for Danmark fra 1854 lod H.C. Andersen sig fascinere af Himmelbjergets »bløde Bølge-Former, med Lyng og Gyvelbuske«, og ubekendt med generalstabens opmålinger kaldte han det stadig væk for »Danmarks høiste Punkt«.

Carl Ploug gjorde Himmelbjerget til vores »Alpestykke« og »Bjergidyl«, men følte sig dog også kaldet til at tage dets overskuelige dimensioner i forsvar:

»Lad andre spotte med vort Bjerg

og kalde det en Bakke,

som Smaafolk kan vi med en Dværg

blandt højder ta’e til takke;

thi Himlen ikke mindre nær

vi er paa Himmelbjerget her

end hist paa Himalaya.«

Carl Ploug: »Himmelbjerget« (1856)

Og det kan han vel have ret i – hvis da ikke himlen ligefrem er tættere på end i de bjergrige lande, hvor tinderne holder den på afstand? I Danmark er der på sin vis aldrig ret meget højere til himmels, end at afstanden kan tilbagelægges med en rask lille vandretur til toppen af Himmelbjerget.

Noget sådant kan vel nok friste en ung forfatter og filosof, om end en af kongerigets betydeligste af slagsen åbenbart modstod fristelsen, da den var inden for hans rækkevidde i midten af det 19. århundrede.

På sin Jyllandsrejse drog den 27-årige Søren Kierkegaard med postillonen gennem søhøjlandet i begyndelsen af august 1840, efter at han havde taget afsked med sin faster og onkel på slægtsgården i Sædding.

Han kendte området fra noveller af Blicher, som han i sit første skrift, Af en endnu levendes Papirer, havde betegnet som »hiin Røst i Ørkenen«, og som han hædrede for en »dyb poetisk Stemning, indhyllet i Umiddelbarhedens Taageslør«, hvilket ifølge den nybagte teolog fra København måtte forudsætte »næsten Naturens Dybsindighed som Tilblivelsesgrund«.

På vej til Århus overnattede Kierkegaard på kroen i Them, knap ni kilometer fra Himmelbjerget, men hvad han så eller tænkte om bjerget eller egnen i øvrigt, har ikke efterladt sig spor i hans rejsedagbog.

Mindre end tre årtier efter Kierkegaards rejse stod imidlertid en kun 16-årig Henrik Pontoppidan på Himmelbjerget og traf her en beslutning, der føltes som et vendepunkt i den unge mands liv. Skønt hans livsbane skulle udvikle sig anderledes, end han anede, huskede han stadig væk følelsen i sit livs efterår, og den afslutter første bind af hans erindringer:

»Da jeg om Aftenen ved Solnedgang stod oppe paa Himmelbjerget og saae ud over det taageslørede Land, gjorde jeg mig selv det Løfte for Alvor at ville ryste Drengenykkerne af Ærmet. Jeg vilde igen tro paa at være født under en lykkelig Stjerne og fra nu af møde den Skæbne, der var mig tiltænkt, som en Mand.«

Henrik Pontoppidan: Drengeaar, 1933

I 1956 debuterede Klaus Rifbjerg med digtsamlingen Under vejr med mig selv, og her er det et foster af forfatterens fantasi, der iagttager søhøjlandet gennem sin moders navle under en vandretur i Jylland: »Festligste måde at opleve Himmelbjerget!«

Årtier senere udfolder titeldigtet i Bjerget i himlen på én gang skuet mere konkret og mindre realistisk, om end læseren selv må beslutte sig for, om det også er Himmelbjerget, der leverer det stof, som Rifbjergs bjerg i himlen er gjort af:

»... bjerget selv folder hænderne

over maven og læner sig ind

i universets vind

flyver ikke synger ikke

ser

langsomt går jorden

i drift

og forlader sin sokkel

flad og konturløs
tink tink tinkerlink

skævt vokser bjerget i himlen

der skal du op.«

Klaus Rifbjerg: »Bjerget i himlen« (1991)

Når Himmelbjerget indtager en kulturhistorisk plads og position, der i det mindste mentalt vokser nogle tusind favne ind i himlen over Danmark, tilkommer æren først og fremmest Blicher, hvis forfatterskab som nævnt også havde forberedt Kierkegaard på mødet med det midtjyske dværgbjerg.

Blicher var en af de tidligste røster fra den fremmedartede landsdel, som han gjorde til et vartegn for sine noveller – og det er næppe for meget sagt, at hvad Heimdal er for Himmelbjergs placering i nordisk mytologi, er Blicher for Himmelbjergets betydning i dansk kulturhistorie.

I en novelle med titel efter bjerget måtte han give fortabt af lutter ærefrygt, da han i 1833 skulle beskrive udsigten fra toppen, som kun de færreste uden for lokalområdet havde besteget eller overhovedet kendte til eksistensen af: »Min Pen er ingen Pensel. Rejs! rejs selv til Himmelbjerget.«

Men som han også bemærkede sammesteds, vidste han dog allerede dengang udmærket, at skønt bjerget er stort i lille Danmark, er det småt i den store verden: »Men Du, som maaskee har staaet paa Toppen af Brocken, eller Dole eller St. Bernhard, smiil ikke, fordi jeg gjør saa stort Væsen af vort stakkels lille Himmelbjerg! det er dog det største, som jeg og de fleste af mine Læsere have set – hvad for dig er Smaat, er stort for os.«

Blicher var imidlertid så bjergtaget, at han på opfordring af nogle studenter indkaldte til folkemøder på toppen, første gang i 1839, hvor han heller ikke modstod fristelsen at gøre Himmelbjerget til et dansk »Olympos«.

Efter således at have hensat de forsamlede skarer i den rette stemning, blev solen og friheden behørigt lovprist: »Jeg ser disse mørke Banker, smykkede med Skaberens skjønneste Blomster – danske Mænd og Kvinder, hilsende Mai-solen, som den opruller i Østen. Jeg hører dem hilse den med Sange – med Frihedens Folkesange.«

Hermed forestod Blicher for så vidt Himmelbjergets genfødsel, for det var ham, der både opdagede og skabte det i den danske bevidsthed. Det var hans pen såvel som hans folkemøder, der gjorde det til et kendt samlingspunkt i Danmark – og stod det til ham, var det også blevet et centrum i »det gjenfødte Norden«.

Heroppe blev der sagt »du« til hinanden, og ingen kunne da heller rigtig hæve sig yderligere over andre, hvorfor hverken rang eller klasse spillede nogen rolle under disse himmelske træf.

Han må uvægerligt have udgjort en forunderlig og fængslende figur, denne hedens digter på Danmarks tag. I hvert fald var det en både barok og bevægende blanding af ossianske visioner, jysk jordbundethed, politisk idealisme og gejstlig autoritet, der talte til danskerne deroppe fra Himmelbjerget.

Og om vi tillader den højtidelige fane at vaje over panoramaet endnu en stund, er al denne modsætningsfylde vel heller ikke i bakspejlet blottet for en særegen fascinationskraft?

Ved en korsvej af historisk nybrud stod en dansk digterpræst her som en nedstegen Heimdal på et midtjysk Olympos og kaldte til politisk samling om frihed og lighed: »Himmelbjerget skal være et Forklaringens Bjerg, hvor Folket skal se Syner, Ryggene rankes, Standsskellene slettes, Hjerterne smeltes sammen i Aandens Glød og nye Kræfter fødes!«

Så vidt kom det vist ikke. Men efter Blicher var Himmelbjerget ikke længere et diffust og ukendt højdedrag af tågede dimensioner et sted i det jyske terra incognita – det var blevet et kulturhistorisk knudepunkt i Danmark.

Den søde sirenesang

Vi er steget ned fra de mytiske højdedrag og har passeret giganter i Himalaya og kæmper i Alperne for at lytte til Blicher på »Forklaringens Bjerg« og drømme om bjerget i himlen med Rifbjerg. Vi er landet i det midtjyske søhøjland på »den høwest bak i hiele verden«, der har navn af et bjerg, men ifølge senere tiders geologer hverken er et bjerg eller en bakke.

I virkeligheden er Himmelbjerget faktisk blot en del af dalsidens erosionslandskab, hvor afsmeltende ismasser har skabt en såkaldt falsk bakke.

Men hvem bekymrer sig egentlig om dét?

Geologi er ikke poesi, og for den, der har besteget Himmelbjerget og ikke er helt fantasiforladt, er Himmelbjerget hverken en bakke eller en falsk bakke – Himmelbjerget er Himmelbjerget, og udsigten over søerne og de skovklædte nabobakker er et syn, der også kan tage vejret og ordet fra mere profane bjergbestigere end Blicher.

Men både vejret og ordet kommer igen, og hverken Blicher selv eller flere af de øvrige digtere, der siden er vandret til toppen i hans fodspor, har helt afstået fra at gøre pen til pensel.

Ti år efter sin første novelle om bjerget, skriver Blicher i »Et Eventyr på Himmelbjerget«:

»Jeg er ogsaa et Naturmenneske: jeg tilbeder vor store Moder baade Nat og Dag. Selv naar hun buldrer og smælder, er der i hendes Vrede noget forfærdelig skjønt: man kan ikke harmes; men bøjer sig ydmygt og modtager Tugtelsen uden Knurren; man veed jo, hun bliver snarligen atter god og mild. Jeg gik ud, og opad til hendes og mit fortryllende Bjerg. Hvor blidt smiilte hendes Natøje! Ikke, som det hun bruger om Dagen, tilbagetrængende med sit Flammeblik det menneskeliges Indskuelse. Hendes Aandedræt var neppe hørligt; kun de øverste Trætoppe hviskede meget sagte om, at de fornam noget …«

Steen Steensen Blicher: »Et Eventyr paa Himmelbjerget« (1843)

Måske ejede Blicher ikke Kyhns pensel, og Kyhn ikke Blichers pen, men digterens og malerens fortryllelse er beslægtet.

I 1924 medgiver Jeppe Aakjær godt nok i det store digt, »Hejmdals vandringer«, at Himmelbjergets navn er »lidt flot«, men det er og bliver et betydningsfuldt højdepunkt, og han erindrer fra sin barndom, hvorledes »Lavlandets Børn« fra de fjerneste steder bag moser og heder drog mod den stigende ås. Jo, navnet er unægtelig lidt flot, men det »klinger vist godt«, som han tilføjer, og den tiltrækningskraft, som Himmelbjerget udøver på drømmere og digtere, ændres næppe af faldet fra nogle tusind favne til hundred og syvogfyrre komma tre meter.

De idylliske søer, spredte øer og kuperede omgivelser inviterer uvilkårligt fantasien til at stige ned i et landskab, der fortsat byder sig til som myters og sagaers kulisser.

Hvad isens landskabsskabende kræfter har formet gennem langsomme årtusinder, bliver i den lavtliggende tåge let til konturerne af slagne jætter, hvis kadavere her er braget tungt og tæt til jorden. Hist og pist rager spidse graner op som savtakkede haler og krumme rygsøjler på de fossile rester af tilgroede kæmpereptiler, dybt begravet i eventyrenes undergrund.

Her må gerne drømmes – Himmelbjerget er vel Himmelbjerget. Og bjerg eller dværg, bakke eller ej – Himmelbjerget er til at få øje på, dér i det midtjyske søhøjland.

Fra den flade bakketop slanger nedstigningen sig forbi lyngklædte skrænters vue over terrænet for siden at glide ind under de efterårsnøgne trækroner, der skærmer det sidste stykke ned til Julsø. En anden sti passerer H.C. Andersens yndlingsudsigt, hvor faldet bliver raskere og skoven mere lukket, indtil søbredden atter åbner landskabet for foden af den stejle skrænt.

På en menneskeforladt dag i et ensomt hjørne af området er stilheden her omtrent så autentisk, som den kan blive i Danmark, også hvor den afbrydes af ubestemmelige vingeslag i en trætop eller en gnavers puslen i krattet.

Nordøst for bjerget snor stier sig i bløde kurver gennem landskabet, fra de åbne vidder med nænsomt fordelte træer til uvejsomme og tætte skovpartier, hvor solens glasklare lysstriber sporadisk skærer rifter gennem granerne. Mere gæstfri steder flyder lyset gennem de sidste rester af det gullige løvhæng i pletvise plamager, der som gyldne klædestykker er lemfældigt henkastet på skovens himmelseng – et slet skjult vink om at træde nærmere?

Hvor solen vanskeligere finder vej, illumineres underskoven til gengæld af mossets smaragdgrønne dyner, der også nok kan lokke én og anden til at forlade de afmærkede stier og frivilligt lade sig falde og gribe af skovbunden.

Det kan selvfølgelig godt være, at jeg er et let offer. Men mon ikke det samme gælder andre nysgerrige, hvad enten man er vant til eller ubekendt med naturens overrumplende og overvældende imødekommenhed?

»Svampe skyder op af mos

gyngende puder at synke ned i

Et rum der åbner sig ovalt. Et altid

der breder sig langsomt ud

Ekko af glødende kølighed i blodet«

Pia Tafdrup: »Fund for Freud« (Krystalskoven, 1992)

Bliver man først grebet af stemningens uforklarlige intimitet, føles det nærmest som at træde ind i et ukendt soveværelse. Det er måske heller ikke så odiøst endda – det er vel dét rum, hvorfra de flestes drømme og mest intime oplevelser i reglen stammer, hvad enten det er i søvnens eller ekstasens favn. Og hvad er da en mere nærliggende parallel, her i skovbundens dunbløde mos, når man glider ind i dagdrømmens dis og lader Blicher give mund og mæle til de sitrende fornemmelser: »Hendes Aandedræt var neppe hørligt; kun de øverste Trætoppe hviskede meget sagte om, at de fornam noget …«

Der er sirenesange, som man gerne lader sig friste og forføre af i fantasiens favntag for at høre, dufte og mærke. Og ikke meget er så afvæbnende som at lade tankerne drive med trætoppenes hvisken og føle sig som Holbergs Jeppe på bjerget, der vågner i baronens seng – eller i dette tilfælde måske snarere i baronessens: »Drømmer jeg eller er jeg vaagen?«

Til tider kan man jo næsten komme i tvivl.

Men alt har en ende, også den sødeste lur og den skønneste dagdrøm på et sengeleje af mos og spredt løv – i skyggen af Himmelbjerget.

Det er blevet tid at tage afsked med den falske bakke i det midtjyske søhøjland.

Der var ikke så dybt at falde fra Himmelbjergets tinde, som visse overleveringer kunne have foranlediget os til at tro, og den faldende, der har mod på det, bliver taget godt og blidt imod i skovbunden.

Men det kan være svært at rejse sig igen.

Efterskrift: Det uudslukkelige

»Og i en dyb og dunkel Dvale tog

min Sjæl mod Rummets ild – saa drømmetung

som Havet, der let sukkende i søvne

bestormedes af Solens Pileregn.

Og i det sødmemætte Zenith samled

en Draabe sig, en gylden Himmeldraabe,

og løsnede sig lysende og faldt

ned i min Sjæl og fyldte den til Randen ...«

Otto Gelsted: »Sommer« (Enetaler, 1922)

Naturens tegn og noder

Carl Nielsen satte musik til adskillige danske digte og skabte derved sin egen poesi-kanon, hvor selvfølgelig også flere naturpoetiske klassikere fandt plads, og hvoraf nogle uundgåeligt har sat deres præg på mine oplevelser i Danmarks natur – og derfor også på nærværende bog. Men også den ordløse del af Carl Nielsens musikalske værker kan akkompagnere naturoplevelser eller fremkalde og genfremkalde landskaber for det indre øje.

I maj 1914 skrev han til sin hustru om et nyt værk, der skulle udtrykke livsytringer i al deres forskellighed og dog i en sammenhæng, »ligesom bestandigt rindende, i én stor Sats, én stor Strøm«. Uden et egentligt program, men derimod omfavnende »alt, hvad der rører sig, hvad der vil Liv, hvad der ikke kan kaldes hverken ondt eller godt, højt eller lavt, stort eller smaat, men blot: ’Det, der er Liv’ eller ’Det, der vil Liv’«.

Resultatet blev Den Fjerde Symfoni, der fik titlen »Det Uudslukkelige« og blev uropført den 1. februar 1916 – men måske kunne den i og for sig også godt have heddet »Natur«?

Samler vi en buket af de mest spraglede naturindtryk fra kriblende insekter, ruskende trækroner og klukkende vandløb til skræppende ænder, knasende krat og listende dådyr, der skiftevis dukker op og skjuler sig under vilde efterårsstorme, tungt dalende snemasser eller tavse sommerskyer, kommer vi måske tæt på det mangesidede stemningsregister, som »Det uudslukkelige« rummer.

Nu var Carl Nielsen ikke meget for at udtrykke én kunstarts væsen ved hjælp af en anden kunstarts virkemidler, men mente, at man sammenblandede tingene ved f.eks. at bruge metaforer som »maleriske« kvaliteter ved musikken eller »musikalske« kvaliteter i billeder. Hver kunstart sit eget væsen. Men derfor kan musikken godt fremkalde naturbilleder, ligesom naturen også rummer sin egen musikalitet.

Som jeg bemærkede under indtrykkene fra mine vandringer i nogle af de sydfynske landskaber, havde den store komponist fornemmelse for den særegne fynske »sang«, som han genfandt blandt dyrene på marken og i fuglenes kvidren som »en helt symfonisk jubel, hver gang moderen gi’r ungerne mad«.

Der er imidlertid også andre kunstnere, der har haft et særligt øre for naturen, f.eks. Knud Sønderby, der beskriver et hjørne heraf i et af sine essays:

»Men så begynder luften over En at tone, en gylden dirren helt i udkanten af, hvad man kan opfatte, svingningerne fra en violin, efter at strengene er sluppet. Selve sommeren, der bliver til lyd? Og man kikker op, og i tjørnens krone over Ens hoved flyver bierne fra den ene hvide blomsterskærm til den anden, voldtager kælent blomst efter blomst, og den bedøvende duft daler ned over En sammen med lyden, slutter En inde som i en kuppel af sød, fuldbyrdende sommerlighed. Tynde, hvide skyer, der ingen ting betyder for vejret, går hen over den blå himmel. Svalerne jager af sted, og også deres kvidder i flugten er toner i orkestret. Langt borte kukker en gøg, så langt borte, at lyden ligesom tåger hen, bliver væk i fjerne trækroner, bogfinken larmer løs, og ind i det hele blander sig pludselig en nattergal. En nattergal midt på dagen i dirrende solskin!«

Knud Sønderby: Hvidtjørnen, 1950

Endnu en grund til også at opleve naturen uden bil eller cykel, fordi både lyd, lys og stemning bliver desto mere påtrængende. Og endnu en grund til hyppigt at standse op og stå stille, for selv fodtrin på en knastør skovsti eller i vådt græs kan pakke oplevelsen ind i sit eget krasse lydtapet, og man skal vænne sig til den overvældende stilhed, der slår ned, når man standser op og lader sig synke ind i landskabet.

»Stille, Hjærte, Sol gaar ned,« formaner Jeppe Aakjær i digtet »Aften« fra 1916, men når først stilheden har indfundet sig, får naturen til gengæld også så småt sin egen stemme igen – måske folder et helt orkester sig ud, måske en dygtig solist. Til tider også om natten, som f.eks. Hans Hartvig Seedorf har beskrevet »Sommernattens lyse Hjærte« i digtet »Endnu i Nat« fra 1917, hvor »Nattergalen spreder sine Toner / som Sølvregn over Sjællands mørke Skove«. Robert Corydon skaber en særlig poetisk stemning ved at lade naturens lyde smelte sammen med de visuelle indtryk som »sollysets glødende violin«:

»Er det tungt at leve, når vi kan vandre

i græssets kældre og hvile i den syngende grøft,

hvor græshopper, frøer og firben

har grebet små levende instrumenter

og rejst et hus af grønne toner,

som guldsmedene flyver igennem

med sollysets glødende violin

på tonende vinger.«

Robert Corydon: »Node« (Fuglespor, 1952)

Sammenblandingen af både liv, lyd og lys, som også kommer til udtryk, når der i digtet »Fuglene« spørges efter »fuglesangens violette løv / som vestenvindens brudeslæb«. Eller når han året efter i digtet »Fisketur« fra Landskab med huse gør havet til den diffust gungrende baggrund for brændingens »ilanddrevne melodier«.

Noder, ord og tegn som iagttagelsens kerneelementer er ligeledes tilbagevendende i Corydons digtning, hvor sandet er fuldt af »smaa kolde tegn,« som det hedder i digtet »Øde strand«, også fra samme digtsamling. For hvad enten vi beskriver naturen eller ’blot’ er til stede uden andet ærinde end dét at være der, er og bliver vi i færd med at opbygge og aflæse de detaljer og tegn, der gør det hele til en sammensat oplevelse og fortælling.

Noget lignende fremhævede Otto Gelsted i 1927 med digtet »Strandeng ved Hadsund«, hvor landskabet læses som en sælsom indskrift. Om tydningen heraf er der naturligvis delte meninger, medgiver han, »mågen og kragen« har »hver sin«, og atter andre mener, at al sådan tale er »helt til grin«. Digtet giver da heller ikke nogen entydig tydning, men de første tre strofer anskueliggør alligevel den poetiske pointe:

»Den flade, gulgrønne Strandeng

ud mod den ilende Fjord

er gennemskaaret af Runer,

af Pytter, Damme og Render –

himmelfarvede Ord.

Det er som en gammel Indskrift

i et assyrisk Sprog.

En tyder den som en Kampsang,

en som en Elskovserklæring

og en som en regnskabsbog.

Maaske er hver tydning rigtig,

og Nøglen er netop den,

at hver, som hans Hoved vender,

har ret til at lægge sig i Skriften

sit ja eller nej eller men.«

Otto Gelsted: »Strandeng ved Hadsund«, 1927

Danmark er en kvinde

Naturen er »en levende del af nutid og fortid – ja, den er i og for sig den allermest håndgribelige del af den arv, vi har,« skrev jeg i indledningen. Måske vi endda kan gå skridtet videre og sige, at uanset alle uoverensstemmelser i vurderingen af grænserne mellem det globale, det nationale og det private, er naturen og landskabet dybest set det tætteste, vi overhovedet kan komme en konkret og fælles betydning af, hvad Danmark er.

Hvor der er talrige forgreninger og modsætningsfyldte traditioner og epoker i den danske kulturhistorie – og en hel del aktuelle udlægninger heraf – er naturen og landskabet hverken den enes eller den andens politiske abstraktion, men derimod dét konkrete og jordbundne Danmark, som vitterlig er til at tage og føle på, genopdage og genopleve. Så hvad er vel et mere grundlæggende, fælles og konkret udgangspunkt for den danske virkelighed og historie end netop den natur og det landskab, der i og for sig er hævet over, forankret under og samtidig en del af alt andet? Dét land, der trods alle kulturelle og industrielle indgreb og overgreb har været en omskiftelig kulturarvs gennemgående kulisse, scene og aktør, og som har præget og fortsat præger alle os, der lever netop her?

Gennem landskabet rækker vi i mere end én forstand også tilbage til utallige generationer før os, der ligeledes har levet lige her, hvad enten vi skænker det nærmere eftertanke og større opmærksomhed eller ej.

Men Danmarks natur rummer også et ualmindelig rigt oplevelsespotentiale i sig selv, helt fraset enhver historisk bevidsthed og national grænsedragning. Det danske landskab spænder fra de fineste hatbakker og de mest idylliske skovsøer til dramaer under Vesterhavets storme og skridende kridtkæmper på Møn, ja, naturligvis langt videre endnu.

Vores lille land rummer trods alt både frodig og afvekslende natur, hvor digte, tanker, stemninger og drømme har slået rod og er sprunget ud – og nogle af blomsterne er så stedsegrønne som Thøger Larsens poesi:

»Det suser svalt over Muld og Strand

i Danmark, Bakkers og Bølgers Land,

og Hvisk i Træerne, nær og fjærn,

og Kvad, der mumler i Møllens Kværn,

og Brus fra Brisen mod Søens Bred

og Aandepustet fra Blomsterbed –

er Danmarks Stemme, der moderøm

betror dig en blid og bundløs Drøm.«

Thøger Larsen: »Landskab« (Vejr og Vinger, 1923)

Jo, Danmark er en kvinde. Måske er det en uundgåelig metafor og association, når man betragter og oplever den danske naturs karakter; måske er jeg bare blevet indoktrineret af en række af de digtere, der har besunget landskabets feminine former og stemninger, hvorfor jeg uvægerligt læser og gentager naturens indskrifter som bekræftende tegn i digteres bidrag til århundreders fortløbende landskabsfortælling.

Vor »anden Moder«, »Moder kær«, »Moder Danmark«, »Fostermoder«, »unge Moder« eller blot »vor Mor«, som vi har set Danmark afspejlet i digte af bl.a. Oehlenschläger, Ingemann, Grundtvig, Blicher, Claussen og Gelsted. Eller Dana, Danarige, Danevang, Demeter og Freia, som disse og andre digtere har navngivet landskabet, landet eller naturen, der endvidere er blevet lovprist som alt fra »elskerinde« til »sjælsveninde«.

Danmark er både blevet moderliggjort og erotiseret, og digtere som Oehlenschläger og Munk har ikke kunnet dy sig for at besynge Sjællands »unge Bryster« og Langelands »hundrede af Bryster«. Skjoldborg har ved den jyske vestkyst set en »Sjæl« i havdybet »som i en Kvindes Bryst«, Drachmann har set hele landet som »en Kvinde mellem to voldsomme Bejlere«, og Rode har ladet os møde en kvinde, der troner på en sten dybt inde i en fjord for at konstatere: »Og hun er Danmark som intet andet.«

Blicher og Lange har i naturen anet en brud, henholdsvis »smilende i sine Højtidsklæder« og iført »prægtigt bølgende Brudeklæder«, og Thøger Larsen har hæftet sig ved »Jordens Skød« og det Lyn, som »borer sig lystent i Kloden«. Men han har også fanget en poetisk blidhed, »et stille Budskab fra Jordens Sind, / som Rødmen over en Pigekind,« som det hedder i hans »Majsang« fra 1925, og i »Danmarkssangen« fra samme år har Johannes V. Jensen udmalet bølgen over marken »som Aandedræt af en venlig Kvinde«.

De naturpoetiske kærlighedserklæringer til Dana er givende og besnærende elementer af den danske landskabsfortælling de seneste århundreder, hvor naturen og dens oplevelsesrigdomme har fået selvstændig betydning som en essentiel del af Danmarks arv. Og selv om kærlighedserklæringerne i perioder har været flere og mere dybfølte end i andre, er de dog sjældent sluppet helt af sind og syne for tidens danske digtere – skønt hun ganske vist har været lovligt meget forsømt i anden halvdel af det tyvende århundrede.

Om naturen selv kan være en befordrende indgang til poetiske perler i den danske kulturarv, eller om det er poesien, der er den oplagte indgang til oplevelser og ’læsninger’ af naturen, er naturligvis ikke afgørende; men et stadig dybere kendskab til naturpoesien kan måske gøre én mindre fremmed for og mere fortryllet af naturen, ligesom et stadig tættere kendskab til naturen i sig selv næppe heller er en ringe vej ind i poesien.

»Opluk, opluk mit Fangebur,« lyder det i et digt af Hans Vilhelm Kaalund fra 1858, hvor han beruset af »Harmoni« takker for »Digterilden« og konstaterer, at det er ham umuligt at gå naturens »Skjønhed kold forbi« – ganske parallelt med Johannes Jørgensen, der i 1891 er blevet kaldt ud fra sit »Hverdagsbur« for at drages af »Skovens frie Land« og »finde dig, Natur«, som vi tidligere har set.

En løsrivelse og frihed, som også genfindes hos Aage Berntsen, vandrende »gennem dugget Græs / og over revne Gange« som »en lige løsladt Fange« – for at føle sig opfyldt helt ind i sjælen:

»Den himmelske Fajanceskaal

og Solens gule Kande

har overgydt min Sjæl med Fryd

og fyldt den til dens Rande.«

Aage Berntsen: »Sommermorgen« (Fiol og Sækkepibe, 1910)

I digtet »Sommer« fra 1922 er det Otto Gelsted, der tyr til en lignende metafor for at rumme og videreformidle sin følelse og oplevelse i det fri som en »gylden Himmeldraabe«, der faldt lysende hele vejen ned i hans sjæl – og »fyldte den til Randen«.

Intet mindre.

Det er indtryk og udtryk, der smitter.

Et års odyssé har selvfølgelig langtfra udtømt opdagelserne og oplevelserne i Danarige, men har dog ført mig til en række vidunderlige landskaber – og jo, der er steder og stemninger, som har fyldt min sjæl til randen. Men tørsten vender altid tilbage. Heldigvis, synes jeg.

Men den, der ikke vil risikere at blive afhængig af naturpoeternes »Himmeldraaber« og »Skovens frie Land«, være hermed advaret.

Naturen er et kildevæld, og er man først blevet smittet, giver det tørst efter mere. Det uudslukkelige.

Tak

Det havde næppe været muligt at realisere rejserne rundt til de mange naturskønne områder i Danmark uden uvurderlige håndsrækninger i form af alt fra praktisk og økonomisk støtte såvel som råd og input undervejs. Hjælpsomheden og interessen blandt personale på flere små hoteller, pensionater, vandrerhjem og hos private har været overvældende, ligesom lokale buschauffører og andre naturglade danskere har været overordentlig hjælpsomme, hvorfor jeg slet ikke kan nævne alle.

Skal nogen nævnes, må det dog være Rikke Thykjær og hendes far, Leif Thykjær, som agerede redningshold under et uheld i en midtjysk skov i nærheden af Rørbæk Sø. Andre skal fremhæves for deres direkte andel i realiseringen af rejserne eller bogudgivelsen: Leyla Tamer & Anthony Kiely, Julie Dyer & Michel Tavir, Maria Skovgaard Nielsen & Rob van de Put, Ehzaz Amhed, Babar Baig, Naveed Baig, Isam Bachiri, Zubair Butt, Anders Dahl, Carsten Fenger-Grøndahl, Kent Dormann Frandsen, Souhail Ibrahim, Dennis Decker Jørgensen, Martin Michelsen, Abdul-Wahid Pedersen og Adeel Ali Shah. Og endelig Leo Scherfig, Flemming Chr. Nielsen og min gamle ven Paw K. Mathiasen, uden hvis råd og ekspertise vejen fra manuskript til bogudgivelse havde været uendeligt meget længere.

Tak til godsejer Anders Aage Schou Danneskiold Lassen for at tillade adgang til Hjortholm og til naturvejledere ved Samsø Naturskole, Bjarne Manstrup og Sune Petersen, som stod for det praktiske og har været ualmindelig tålmodige og behjælpelige med råd og dåd i øvrigt. Andre naturvejledere har ligeledes virket som fremragende ambassadører for naturen, men de må blive repræsenteret af Sune og Bjarne, for jeg har desværre været for skødesløs med mine mange papirlapper med navne på.

Tak også til generalsekretær for Danmarks Naturfredningsforening, Ella Maria Bisschop-Larsen, forfatter og kunsthistoriker Bente Scavenius samt forfatter og biolog Michael Stoltze.

Jeg skal heller ikke glemme at takke min far, Tommi Larsen, min mor, Annette Birthe Engelbreth Larsen, min søster og hendes mand, Signe Alma Engelbreth Larsen og Carsten Stage, samt naturligvis især min hustru og vore børn, som bl.a. har lyttet til mange af mine første udkast og hjulpet med at udvælge bogens fotografier.

Og sidst, men ikke mindst tak til min svigerinde, Birte Kreie, som var chauffør og altid godt selskab, når jeg havde behov for at vende tilbage til udvalgte områder for at supplere mine fotografier, hvor apostlenes heste og offentlig transport ikke slog til.

Litteratur

Litterære citater er angivet med forfatternavne og titler, der forholdsvis let kan lånes på bibliotekerne eller findes via internettet, hvorfor jeg ikke har fundet grund til et egentligt kilderegister og noteapparat. En del af de citerede digte findes endvidere online i deres helhed på hjemmesiden Danarige.dk, hvorfor nærværende liste primært består af nogle af de værker, som har været til inspiration før og under arbejdet med manuskriptet.

Andresen, Paul: Mads Lange fra Bali & hans efterslægt Sultanerne af Johor (Odense 1992)

Borum, Poul og Bente Scavenius: Malernes og forfatternes Danmark (Kbh. 1986)

Brøgger, Anni: Egtvedpigens dans (2003)

Dahl, Knud: Fredede områder i Danmark (7. udg., Kbh. 1994)

Friis, Achton: De Danskes Øer (Kbh. 1926-1928)

Galschiøt, M. (red.): Danmark i Skildringer og Billeder (1887-1893)

Goldschmidt, Meïr: Dagbog fra en Rejse på Vestkysten af Vendsyssel & Thy 1865 (1980)

Hansen, Hanne H. og Bent Aaby (red.): Stavns Fjord – et natur- og kulturhistorisk forskningsområde på Samsø (Kbh. 1995)

Haaning, Aksel: ’Den sjette Sans ...’ Forsøg på at skitsere en linje i Henrik Pontoppidans natursyn (Roskilde Universitetscenter 2003)

Heimbürger, Minna: Den jydske ørken (1969)

Houkjær, Niels: De danske øer. En lystrejse (Kbh. 2007)

Houkjær, Niels: Det er Danmark. En lystrejse gennem det danske landskab (Kbh. 2003)

Ipsen, Malene Linell (red.): Du danske Sommer. Fynbomalerne og de jyske forfattere i samklang (2007)

Klein, Kirsten: Vejr og landskab – med et udvalg af danske digte (Kbh. 1997)

Kofoed, Niels: Guldalderdrøm og genifeber. Essays fra romantikkens tid (Kbh. 2001)

Larsen, Gunnar (red.): Naturen i Danmark: Geologien (kbh. 2006)

Larsen, Peter Nørgaard og Sven Bjerkhof (red.): Verden som landskab. Nordisk landskabsmaleri 1840-1910 (Statens Museum for Kunst 2006)

Lidegaard, Mads: Danske folkesagn (Kbh. 2001)

Lidegaard, Mads: Danske søer og vandløb fra sagn og tro (Kbh. 1999)

Lidegaard, Mads: Hærvejen – fra Limfjorden til Dannevirke (Kbh. 1992)

Metz, Georg: Min danske sang (Kbh. 2008)

Nordahl-Petersen, Anders: Nord for Limfjorden (1932)

Oelsner, Gertrud: Udsigt til Guldalderen (Storstrøms kunstmuseum / Skovgaard museet 2006)

Pihl, Roger: Guide til Danmarks bjerge (oversat af Orla Vigsø, Kbh. 2005)

Riis, Johannes (red.): Hvor jeg med sikkerhed var lykkelig (Kbh. 2001)

Scavenius, Bente og Ole Woldbye: Liselund – en romantisk have (Kbh. 1994)

Scavenius, Bente: Den fortryllede have. En romantisk vandring på Liselund (Kbh. 1992)

Scavenius, Bente: Møen i dansk kunst – naturromantik i guldalderen (Nivaagaardsamlingen 1994)

Stoltze, Michael: Dansk natur (2. udg., Kbh. 2007)

Svanholm, Lise: Malerne på Skagen (Kbh. 2001)

Tudvad, Peter: Kierkegaards Jyllandsrejse (Kbh. 2006)

Vejlby Drachmann, Vibeke (red.): Holger Drachmann – skitsebog. Skagen og nærliggende lokaliteter (1994)

Zahle, Grete: Dagens lys. Johs. V. Jensen og de fynske kunstnere (Kbh. 1988)

Om forfatteren

Rune Engelbreth Larsen (f. 1967) er idéhistoriker og forfatter til en lang række bøger og essays, bl.a. om humanismens kulturelle rødder og reaktualisering. Desuden naturfotograf, foredragsholder og kommentator ved dagbladet Politiken.

Forfatteren er født i Glostrup og opvokset i Bramming ved Esbjerg, blev student (mat./fys.) ved Ribe Katedralskole i 1986 og cand.mag. i idéhistorie og religionsvidenskab ved Aarhus Universitet i 1998. Gift i 1994 og far til tre børn.

Læs mere om og af forfatteren online:

> Rune Engelbreth Larsens forfatterskab

> Humanisme.dk – politik, kultur, filosofi

> Danarige.dk – natur og fotografi

> Polifilo.dk – poesi

Table of Contents

Om bogen

Motto

Forord

Indledning: Dana

Kapitel 1: Grenen, Hulsig Hede og Råbjerg Mile

Kapitel 2: Svinkløv, Bulbjerg og Hanstholm Vildtreservat

Kapitel 3: Stavns Fjord, Hjortholm og Nordby Bakker

Kapitel 4: Rørbæk Sø, Gudenå og Sukkertoppen

Kapitel 5: Sollerup Skov, Nørresø og Svanninge Bjerge

Kapitel 6: Fyns Hoved, Lillestrand og Romsø

Kapitel 7: Gurre Sø og Gribskov

Kapitel 8: Møns Klint og Klinteskoven

Kapitel 9: Hammerknuden og Almindingen

Kapitel 10: Lindelse Nor, Gulstav Klint og Dovns Klint

Kapitel 11: Vejle Ådal og Syv Års Søerne

Kapitel 12: Himmelbjerget

Efterskrift: Det uudslukkelige

Tak

Litteratur

Om forfatteren